Casilda de Toledo
![]() Pintura de Francisco de Zurbarán | |
Biografia | |
---|---|
Naixement | (es) Casilda de Toledo ![]() 950 ↔ 1050 ![]() Toledo (al-Andalus) |
Mort | 1050 ↔ 1107 ![]() Buezo (província de Burgos) (es) ![]() ![]() |
Sepultura | Santuari de Santa Casilda (Salinillas de Bureba, prop de Briviesca, Burgos) |
Religió | Islam i cristianisme ![]() |
verge | |
| |
Celebració | Església Catòlica Romana |
Festivitat | 9 d'abril |
Iconografia | Com a noble, portant roses a la falda |
Família | |
Família | Banu Dhi-n-Nun ![]() |
Pare | Ismaïl adh-Dhàfir ![]() |
Germans | Yahya ibn Ismaïl al-Mamun ![]() |
Casilda de Toledo (Toledo?, al-Andalus, segle XI), va ésser una dama islàmica, convertida al cristianisme. És venerada com a santa per l'Església catòlica.
Biografia
El nom de Casilda consta en registres antics dels sants de les diòcesis de Toledo i Burgos; no obstant això, no consta el temps que va viure i les fonts que citen són orals, i amb detalls d'origen llegendari.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/19/CasildaSalinillasBureba.jpg/220px-CasildaSalinillasBureba.jpg)
Casilda era una jove musulmana, filla de l'emir de Toledo (Ismaíl al-Záfir o el seu fill al-Mamun, segons altres fonts, filla del governador de Conca Ben Cannon). La noia era coneguda per tothom per la seva generositat, especialment amb els presoners cristians, als que portava ajut i menjar. Un dia va ésser sorpresa mentre portava pa als presoners; quan li van demanar què hi portava, el pa que duia es va transformar miraculosament en roses.[1]
La noia va emmalaltir i els metges no van saber trobar-li el remei. Alguns cristians li recomanaren anar a Briviesca (província de Burgos) on hi havia una font, anomenada de Sant Vicenç, amb aigües tingudes com a medicinals. Hi va anar i guarí, per la qual cosa Casilda va convertir-se al cristianisme: fou batejada i es retirà a fer vida eremítica a una ermita propera a la font, que en honor seu s'anomenà de Santa Casilda.
Es diu que hi va morir centenària i que fou enterrada a l'església de San Vicente, prop de Briviesca. El 21 d'agost de 1750 les relíquies es van traslladar al nou santuari, que va convertir-se en comptes de pelegrinatge.
Obres literàries sobre l'assumpte
Diversos autors han escrit obres literàries sobre el personatge:
- Lope de Vega. El milagro de las rosas, comèdia.
- Tirso de Molina. Los lagos de San Vicente, comèdia.
- Concha Espina. Casilda de Toledo, novel·la.
- Rafael Alberti. Santa Casilda (misterio en tres actos y un epílogo), obra de teatre.
- Domiciano Sáez Estefanía, Vida de Santa Casilda y San Vicente Mártir, obra narrativa, 1959.
- Nicolás López Martínez. Santa Casilda, 1992.
- Juan Arroyo Conde. Casilda, la princesa mora, 2004.
Notes
- ↑ Aquesta llegenda és habitual i s'explica d'altres sants en situació similar: Dorotea de Cesarea, Elisabet d'Hongria, Rosalia de Palerm, santa Elisabet d'Aragó, Dídac d'Alcalà, etc.
- Pintura de Juan Rizi
- Pintura de Zacarías González, 1820
- Santa Casilda, José Nogales (1892)
Enllaços externs
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- Hospedería e historia del Santuario de Santa Casilda.
- Asociación Amigos Santuario Santa Casilda Arxivat 2008-07-03 a Wayback Machine..
- Museo virtual "Santa Casilda" Arxivat 2008-10-07 a Wayback Machine..