Llengües occitanoromàniques
Tipus | família lingüística ![]() |
---|---|
Ús | |
Parlants | Gairebé 16,5 milions. |
Estat | França, Espanya, Andorra, Mònaco, Itàlia |
![]() | |
Classificació lingüística | |
llengua humana llengües indoeuropees llengües itàliques llengües romàniques llengües romàniques occidentals llengües gal·loibèriques llengües gal·loromàniques ![]() |
La branca de les llengües occitanoromàniques ajunta tots els dialectes de les llengües occitana i catalana,[1] situades majoritàriament al sud de França, Andorra, Mònaco, al nord-est d'Espanya, a l'oest de la Itàlia continental i a la ciutat italiana de l'Alguer. L'existència d'aquesta branca està en discussió tant per bases lingüístiques com per polítiques. De vegades també s'hi inclou la llengua aragonesa, així i tot no hi ha consens a causa de la castellanització que hi ha hagut en l'aragonès, però a nivell general, tots els dialectes principals de la llengua tenen un gran grau de proximitat sobretot amb el català i el gascó.[2][3]
Segons alguns lingüistes, l'occità hauria d'incloure's a les llengües gal·loromàniques, i segons altres lingüistes el català també hauria de pertànyer a les gal·loromàniques. Encara que altres lingüistes consideren que el català i l'aragonès formen part de les llengües iberoromàniques.
La qüestió en debat és tant de base política com de lingüística, ja que la divisió en les llengües gal·loromàniques i iberoromàniques prové de la divisió dels estats d'Espanya i França, i, per això, la divisió té en compte més els criteris politicoadministratius que els històrics i lingüístics. Un dels principals proponents de la unitat de les llengües de la península Ibèrica és el filòleg Ramón Menéndez Pidal, mentre que altres com Wilhelm Meyer-Lübke (Das Katalanische, Heidelberg, 1925) sempre han fet suport al parentiu que tenen la llengua catalana amb l'occitana.[4]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3c/Bec_supradialectal.jpg/220px-Bec_supradialectal.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/04/Division_supradialectala_de_l%27occitanoroman_segon_Sumien.svg/220px-Division_supradialectala_de_l%27occitanoroman_segon_Sumien.svg.png)
Hi ha uns fets històrics indiscutibles, però, la llengua catalana, l'occitana i l'aragonesa tenen en comú l'origen en una mateixa mena de llatí, el diasistema gal·loromànic.[cal citació] Aquest llatí és el resultat d'una mateixa intensitat de la romanització a Catalunya i a Occitània, relacionada amb la proximitat de Roma, i també és la conseqüència d'un mateix substrat ibèric, si més no al sud d'Occitània. Les dues llengües comparteixen també el superstrat visigòtic i el fràncic, a més de la curta presència musulmana, si més no a la Catalunya Vella. El naixement del català i de l'occità s'esdevingué també en un moment de relacions per la pertinença de la Catalunya Vella i d'Occitània a l'Imperi Carolingi.
Durant l'edat mitjana, aproximadament durant cinc segles (del segle viii al xii) on hi havia una relació política, religiosa, comercial i cultural entre Occitània i Catalunya, encara no hi havia una clara diferència entre l'occità i el català.[cal citació] Al segle xii, la koiné de la poesia dels trobadors influí molt en el naixement del català literari. L'occità d'aquesta poesia dels trobadors, com a primera llengua vulgar que assolí el conreu culte, esdevingué un exemple d'ús formal de la llengua vulgar i quan en el català existien diferents alternatives formals, com en el cas de l'article, influí en la tria. Després, a partir del segle xiii, les diferències entre l'occità i el català s'accentuaren a poc a poc, un cop formada la koiné literària catalana i acabada la influència del Casal de Barcelona a Occitània, per la mort de Pere I el Catòlic a Muret. L'abandonament de la koiné literària trobadoresca també va fer més visibles les grans diferències entre les varietats de l'occità, unes varietats que també utilitzaren koinés literàries pròpies. Sobre això, cal destacar la producció literària gascona dels segles XV i XVI o el felibritge provençal.
L'aragonès per altra banda, encara que fos emprat en el Regne d'Aragó, va patir diglòssia envers el castellà des de ben aviat, i la seva relegació als Pirineus aragonesos va comportar que la interacció entre l'aragonès, el català i l'occità passés més desaparcebuda.
Comparació lèxica
Els numerals en diferents varietats occitanorromàniques són:[2][7][8]
GLOSA Occità septentrional Occità occid. Occità central i oriental Català Aragonès Alvernès Llemosí Gascó Llenguadocià Provençal Oriental Occidental Oriental (Benasqués)
Oriental (Ribagorçà)
Central (Belsetà) '1' yn / yna /ynɔ
un, unayⁿ / ynɔ
un / unay / yɔ
un / uaỹ / ynɔ
un / unayŋ / ynɔ/yna
un / unaun / unə
un / unaun / una
un / unaun / una un / una
un / una un / una
un / una un / una
'2' du / dua
dos, doàsdu / dua
dos / doasdys / dyɔs
dus / duasdus / duɔs
dos / doasdus / duas
dos / doasdos / duəs
dos / duesdos / dues (val. dos)*
dos / dues (val. dos)dos dos
dos dos
dos dos
'3' tre / tri tres
tɾej
trestres
trestres
trestʀes
trestrɛs (bal. trəs)
trestres
trestres tres
tres tres
tres tres
'4' katʀə
quatrekatre
quatrekwatə
quatrekatre
quatrekatʀe
quatrekwatrə
quatrekwatre
quatrekwatre
quatrekwatre
quatrekwatre
quatre'5' ʃiⁿ cinc
ʃiⁿ
cincsiŋk
cincsiŋk
cincsiⁿ/siŋk
cincsiŋ / siŋk
cincsiŋ / siŋk
cincsiŋk
cincθiŋk
cincθiŋko/θiŋgo
cinco'6' sej seis
sej
sieisʃeis
sheissjɛjs
sièissjej
sieissis
sissis
sissejs/sis seis/sis
sejs/sis seis/sis
sejs seis
'7' setə sete
se
sètsɛt
sètsɛt
sètsɛ
sètsɛt
setsɛt
setsɛt set
sɛt set
siet siete(e)*
'8' œ / œj eut / uèit
œj / œi
uech / ueitwɛit
ueitɥeʧ
uèchɥɛ/ɥɛʧ
vuechbujt (bal. vujt)
vuitbujt (val. wit)
vuit (val. huit)wejt ueit
bujt vuit
wejto ueito (ocho)*
'9' nɔw
nòunɔw
nòunɔw
naunɔw
nòunɔw
nòunɔu
nounɔu
nounɔu
nounɔu
nounueu (nueve)* nueu
'10' de detz
diɛ~de
dietzdɛʦ
dètzdɛʦ
dètzdɛs
dètzdɛu
deudɛu
deudɛu
deudɛu
deudjeθ diez
Els numerals '1' i '2' distingeixen entre formes de masculí i femení.
*: Les formes aragoneses marcades van ser castellanitzades; tot i així darrerament s'han anat recuperant, sobretot en els neoparlants, les formes que s'empraven en la scripta medieval.
Comunitat catalano-occitana
El gal·loromanisme del català ressalta davant la presència d'equivalències com les que segueixen: glop; dallar/dalhar; talent; julivert/jolverd; nebot; fiçó/fisson; empeltar/empeutar; suc/chuc; xapar/chapar; tustar; rampoina/rampònha, rampòina; esma/èsme, èime; bocagròs; lletraferit/letraferit; culcosit/cuolcosit, cuolcosut; tabustar, tabuixar/tabustar, tabussar; biaix/biais; foll/fòl (gos foll/gos fòl); fonyar/fonhar; record/recòrd; regòrd 'anyell tardà'; rai (interjecció); els sinònims de 'vegada' (vegada, volta/vòlta, vòuta, cop/còp, viatge), etc. (Le Dû, Le Berre i Brun-Trigaud 2005; recerca personal). I la nombrosa fraseologia: al bell mig/al bèl mièg; mig figa-mig raïm/ n'estre ni figo ni rasin [n'èstre ni figa ni rasim]; són figues d'un altre paner/acò's de figo d'un autre panié [aquò's de figas d'un autre panier] (Mistral) [cast. ser harina de otro costal]; no tenir ni suc ni bruc 'no tenir substància o gràcia'; n'a ni chuc ni muc 'ni goût ni saveur, il est sans valeur' (Alibert 1966); té les mans foradades/a li man traucado [a lei mans traucadas] «c'est un panier percé, un prodigue» (Mistral); esser com ets ases d'Artà, que en veure es bast ja suen (DCVB)/l'ase de Rigaud: suso en vesènt lou bast [l'ase de Rigaud, susa en vesent lo bast] (Mistral). No s'allibera de tals igualacions la paremiologia meteorològica, amb estructures molt semblants (vegeu Mistral): cel rogent, pluja o vent/occ. cèu rougen, plueio o vènt [cèu rogent, plueja o vent]; abril no et llevis un fil/occ. en abrieu, quites pas un fièu [en abriu, quites pas un fiu]; quan el març no marceja, abril abrileja/occ. març marçolege, abriu abriulege.
Referències
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- ↑ "Mas se confrontam los parlars naturals de Catalonha e d'Occitania, i a pas cap de dobte, em en preséncia de parlars d'una meteissa familha linguistica, la qu'ai qualificada d'occitano-romana, plaçada a egala distància entre lo francés e l'espanhòl." Loís Alibèrt, Òc, n°7 (01/1950), p. 26
- ↑ 2,0 2,1 Lozano Sierra J, Saludas Bernad A.. Aspectos morfosintácticos del Belsetán (en castellà). Saragossa: Gara d'Edizions, 2007, p. 180. ISBN 84-8094-056-5.
- ↑ Tomás Arias, Javier. Elementos de lingüística contrastiva en aragonés: estudio de algunas afinidades con gascón, catalán y otros romances (Tesi: Doctorat). Universitat de Barcelona, 2016-07-08.
- ↑ Martínez Arrieta, S.; Sumien, D. Els lligams entre català i occità. L'Abadia de Montserrat, 2006, p. 115. ISBN 8484157938.
- ↑ Pierre BEC (1973), Manuel pratique d'occitan moderne, coll. Connaissance des langues, Paris: Picard
- ↑ Domergue SUMIEN (2006), La standardisation pluricentrique de l'occitan: nouvel enjeu sociolinguistique, développement du lexique et de la morphologie, coll. Publications de l'Association Internationale d'Études Occitanes, Turnhout: Brepols
- ↑ «Indo-european numerals (Eugene Chan)». Arxivat de l'original el 2012-02-12. [Consulta: 18 març 2012].
- ↑ «Diccionari Alcover-Moll». Arxivat de l'original el 2004-08-26. [Consulta: 25 març 2012].