Shade: Joc d'assassins
Shade ![]() | |
---|---|
Fitxa | |
Direcció | Damian Nieman (en) ![]() ![]() |
Protagonistes | Stuart Townsend Sylvester Stallone Melanie Griffith Jamie Foxx Thandie Newton Gabriel Byrne Roger Guenveur Smith Bo Hopkins Dina Merrill Hal Holbrook Patrick Bauchau Jason Cerbone Mark Boone Junior Jack Conley Tony Burton Michael Dorn Tony Amendola Frank Medrano Rodney Rowland Charles Rocket Michael J. Harney ![]() |
Producció | Ted Hartley ![]() |
Música | Christopher Young ![]() |
Fotografia | Anthony B. Richmond ![]() |
Muntatge | Scott Conrad ![]() |
Productora | DEJ Productions ![]() |
Distribuïdor | Dimension Films i Netflix ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | Estats Units d'Amèrica ![]() |
Estrena | 2003 ![]() |
Durada | 91 min ![]() |
Idioma original | anglès ![]() |
Color | en color ![]() |
Format | 2.35:1 ![]() |
Descripció | |
Gènere | cinema de robatoris i drama ![]() |
Tema | joc d'aposta ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Shade: Joc d'assassins (títol original: Shade) és una pel·lícula estatunidenca escrita i dirigida per Damian Nieman l'any 2003. Posa en escena un grup de tres estafadors de Los Angeles disposats a tot per fer fortuna jugant al pòquer. Ha estat doblada al català.[1]
Argument
A l'univers dels clubs de pòquer de Los Angeles, el joc desencadena passions.
Vernon és un dels millors a la partida. Solitari, rei del trucatge de cartes, sap que el fet de guanyar no depèn tant de la casualitat que es diu.
Miller i la superba Tiffany no són debutants, no... Aquests tres jugadors van a associar-se per plomar el mestre, The Dean. Ningú no ho ha aconseguit sobre una catifa verda.[2]
Repartiment
- Sylvester Stallone: Dean "The Dean" Stevens
- Thandie Newton: Tiffany
- Gabriel Byrne: Charles Miller
- Stuart Townsend: Vernon
- Melanie Griffith: Eve
- Roger Guenveur Smith: Marlo
- Jamie Foxx: Larry Jennings
- Bo Hopkins: Scarne
- Patrick Bauchau: Malini
- Hal Holbrook: Professor
- Mark Boone Junyr: Leipzig
Crítica
- "Fallida en tots nivells que puguin concebre's, des dels seus diàlegs tòpics i pedestres, al seu torturant i estàtic ritme" [3]