Alexandr Naumovič Frumkin (rusky: Александр Наумович Фрумкин; 24. října 1895, Kišiněv – 27. května 1976, Tula) byl ruský elektrochemik, člen Ruské akademie věd od roku 1932, zakladatel ruského časopisu elektrochemie Elektrochimija[1] a nositel ceny Hrdina socialistické práce. Je po něm pojmenován Institut fyzikální chemie a elektrochemie A. N. Frumkina Ruské akademie věd.[2]
Frumkin byl nominován na Nobelovu cenu za chemii v letech 1946, 1962, 1963, 1964, 1965 a 1966, ale cenu nikdy neobdržel.[3]
Vzdělání a kariera
Frumkin se narodil 24. října 1895 do židovské rodiny v Kišiněvě v Besarabské guberniiRuského impéria (nyní Moldavsko). Jeho otec byl pojišťovací agent. Rodina se přestěhovala do Oděsy, kde získal základní vzdělání. Od roku 1912 studoval chemii ve Štrasburku a na univerzitě v Bernu u Volkmara Kohlschüttera a od roku 1915 u Alexandra Sacharova na univerzitě v Oděse, kde v roce 1919 získal doktorát.
Frumkinovy první publikované články se objevily již v roce 1914, když mu bylo pouhých 19 let. O dva roky později publikoval svůj klíčový článek Elektrokapilární jevy a elektrodové potenciály, který mu vynesl uznání ve vědecké komunitě. Od roku 1916 pracoval v laboratoři ocelárny v Oděse a věnoval se především elektrochemii. V letech 1920 až 1922 byl profesorem na Institutu národního vzdělávání v Oděse.
Ruští kolegové Frumkina v roce 1937, zprava Beskov, Frumkin, Bach, Smirnov, Kaftanov
V roce 1922 se Frumkin přestěhoval do Moskvy, kde pracoval v Karpovově institutu pod vedením A. N. Bacha. V roce 1929 se zde stal ředitelem oddělení fyzikální chemie. V roce 1930 se stal profesorem elektrochemie na Lomonosovově univerzitě, kde založil katedru elektrochemie a vedl ji až do své smrti.
Za druhé světové války vedl laboratoř v Ústavu koloidů a elektrochemie Akademie věd, který byl v roce 1945 přejmenován na Ústav fyzikální chemie a Frumkin se stal jeho ředitelem.[4] Od roku 1958 byl ředitelem Elektrochemického ústavu Akademie věd.
Frumkin byl třikrát ženatý, včetně krátkého prvního manželství s ruskou básnířkou Verou Inberovou. Zemřel 27. května 1976 v Tule ve věku 81 let.
Výzkum
Schéma standardní elektrolýzyBěhem své vědecké kariery se zabýval především elektrochemickými procesy na površích elektrod a na jejich rozhraní s elektrolyty.
V roce 1919 zkoumal elektrokapilární procesy na elektrodách, včetně elektrických dvojvrstev na rozhraní elektrody a roztoku. Jeho publikace Elektrokapilární jevy a elektrodové potenciály ho zařadila mezi přední elektrochemiky v Rusku.
Schéma polarografieNavrhl teorii elektrodových reakcí, která popisuje vliv struktury rozhraní mezi elektrodou a roztokem na rychlost přenosu elektronů, především vliv solvatovaného elektronu a jeho volné solvatační energie (solvatace je obalení částice rozpuštěné látky molekulami rozpouštědla).[5] Tato teorie byla potvrzena a rozšířena současnými fyzikálními modely přenosu elektronů.
Představil také koncept potenciálu nulového náboje (pro nenabité částice je chemický a elektrochemický potenciál stejný), který je jednou z nejdůležitějších vlastností kovového povrchu.
Frumkin vyřešil otázku Alessandra Volty o povaze elektromagnetických impulsů elektrochemických obvodů, která byla předmětem diskuzí více než 120 let. Vyvinul Frumkinovu izotermu (rozšíření Langmuirovy izotermy) při popisu určitých adsorpčních jevů a jeho studenti pak nové experimentální metody, které se časem staly standardem.
Pod jeho dohledem bylo úspěšně vyvinuto několik aplikovaných elektrochemických procesů, včetně procesů souvisejících s chemickými zdroji elektrické energie, průmyslovou elektrolýzou a antikorozní ochranou.
Později se zaměřil na kinetické procesy na elektrodách (přenos elektronů a další procesy). Frumkinův efekt popisuje vliv adsorpce na pozorovanou kinetiku elektrod.[6]
V 60. letech se začal věnovat polarografii, která používá rtuťové kapající elektrody. Elektrický proud potřebný k vylučování prvků z roztoku se při zvyšování napětí také zvyšuje a vytváří typickou schodovitou křivku - polarogram, který je charakteristický pro každou sloučeninu.
Vyznamenání
Frumkin obdržel třikrát Stalinovu cenu, třikrát Rudý prapor práce, třikrát Leninův řád, v roce 1931 Leninovu cenu a v roce 1965 se stal Hrdinou socialistické práce.
V roce 1956 byl zvolen členem Německé akademie věd Leopoldina. Od roku 1956 byl dopisujícím členem Akademie věd NDR a od roku 1969 jejím externím členem.
V tomto článku byly použity překlady textů z článků Alexander Frumkin na anglické Wikipedii a Alexander Naumowitsch Frumkin na německé Wikipedii.
↑ Russian Journal of Electrochemistry. www.maik.rssi.ru [online]. [cit. 2024-07-17]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2007-06-30.
↑ A.N. Frumkin Institute of physical chemistry and electrochemistry RAS :: The history of Institute of physical chemistry. eng.www.phyche.ac.ru [online]. [cit. 2024-07-17]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2005-05-23.
↑Nomination Database [online]. [cit. 2018-08-26]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2021-12-18.Je zde použita šablona {{Cite web}} označená jako k „pouze dočasnému použití“.
↑Yulia Sister. The laureate of the Palladium medal [online]. Online newspaper at NewsWe.com, 24 October 2013 [cit. 2020-06-27]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 8 October 2013. (Russian)Je zde použita šablona {{Cite web}} označená jako k „pouze dočasnému použití“.
↑ Electrode Reaction Orders, Transfer Coefficients and Rate Constants. Amplification of Definitions and Recommendations for Publication of Parameters. Pure and Applied Chemistry. 1 January 1980, s. 233–240. DOI 10.1351/pac198052010233.Je zde použita šablona {{Cite journal}} označená jako k „pouze dočasnému použití“.