Josef Ludvík Fischer
Prof. PhDr. Josef Ludvík Fischer | |
---|---|
![]() | |
Narození | 6. listopadu 1894 Praha Rakousko-Uhersko ![]() |
Úmrtí | 16. února 1973 (ve věku 78 let) Olomouc Československo ![]() |
Povolání | filozof, pedagog, překladatel, sociolog, profesor, literární vědec, učitel, literární kritik a literární publicista |
Alma mater | Filozofická fakulta Univerzity Karlovy Zkušební komise pro učitelství na středních školách Univerzity Karlovy |
Témata | filozofie, sociologie a literární věda |
Ocenění |
|
Manžel(ka) |
|
Děti |
|
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Josef Ludvík Fischer (6. listopadu 1894, Praha – 17. února 1973, Olomouc) byl český filosof a sociolog, představitel filosofického strukturalismu.
Život
Po studiích na klasických gymnáziích v Českých Budějovicích a v Třeboni (maturita roku 1912) absolvoval[1] na Filosofické fakultě pražské univerzity češtinu, němčinu a filosofii. Doktorem filosofie byl promován roku 1919 (disertace Arthur Schopenhauer. Genese díla). V letech 1921–1923 pracoval v pražských knihovnách a aktivně se zapojil do levicového hnutí. Přispíval do Neumannova Června, Václavkovy Studentské revue, spolupracoval se Zdeňkem Nejedlým v časopisu Var. Kvůli své levicové činnosti byl přeložen dál od centra[2], do Studijní knihovny v Olomouci, kde byl zaměstnán až do roku 1933. V letech 1924–1930 byl členem Komunistické strany Československa.[3]
V roce 1927 se prací Saint-Simon a Auguste Comte habilitoval na Masarykově univerzitě v Brně jako docent pro obor sociologie, v roce 1930 i pro obor filosofie. Na přelomu 20. a 30. let spolu s Bedřichem Václavkem a Jiřím Mahenem redigoval Index (1929–1939), s Inocencem Arnoštem Bláhou a Emanuelem Chalupným založil a vedl Sociologickou revui (1930–40, 1945–48). V letech 1933–35 byl zaměstnancem univerzitní knihovny v Brně, mimořádným profesorem Masarykovy univerzity pro obory sociologie a dějiny filosofie se stal v roce 1935. V Brně se podílel na práci Levé fronty a v roce 1938 se stal předsedou brněnské odbočky Společnosti přátel demokratického Španělska.[4]
Po nacistické okupaci Československa se až do konce války skrýval v Nizozemí. Po návratu do Brna byl v říjnu 1945 jmenován řádným profesorem Filosofické fakulty Masarykovy univerzity, ve školním roce 1945–46 zastával funkci jejího děkana. Zároveň se podílel na obnovení olomoucké Univerzity Palackého, na které z pověření ministra školství Zdeňka Nejedlého v letech 1946–49 vykonával funkci rektora[5] (v letech 1949–1951 je v Seznamu přednášek FF UP uveden jako prorektor[6]). V únoru 1948 manifestačně znovu vstoupil do komunistické strany a stal se vysokým funkcionářem krajského akčního výboru. Na sjezdu národní kultury v dubnu 1948 hovořil o nutnosti „podřídit svobodu vědeckého bádání nastupujícím politickým poměrům".[7]
Na konci roku 1948 však odešel z politických funkcí a v roce 1954 sepsal a nejvyšším stranickým a státním orgánům rozeslal memorandum, ve kterém podrobil kritice školskou reformu (mj. protestoval proti zrušení Filozofické fakulty Univerzity Palackého a její transformaci na Fakultu společenských věd nově zřízené Vysoké školy pedagogické). V roce 1955 byl vyloučen z KSČ.[7] Protože na „dobíhající" filozofické fakultě pro Fischera nenašli vhodný úvazek, byl od května 1956 převeden na Vysokou školu pedagogickou v Olomouci. V roce 1957 přechází na brněnskou univerzitu, kde se stává profesorem na katedře dějin filozofie (od 1. 3. 1957). Ne však nadlouho, jeho pedagogickou činnost ukončil nucený odchod do důchodu k 1. 1. 1960.[5][8]
Když v druhé polovině 60. let zavládly liberálnější poměry, využívá toho Fischer k publikování v odborných časopisech a v roce 1965 krátce působí na katedře psychologie obnovené Filozofické fakulty Univerzity Palackého[3]. V Aktech Palackého univerzity též vyšla jeho práce Sokrates nelegendární (1965). Roku 1967 se stal vědeckým pracovníkem Fakulty osvěty a novinářství Univerzity Karlovy a v následujícím roce byl znovu povolán na Univerzitu Palackého v Olomouci jako profesor filozofie a sociologie. V období tzv. normalizace byl však definitivně penzionován (1970).[9] Druhé vydání jeho práce Sokrates nelegendární, které bylo připravováno na rok 1970, nebylo z politických důvodů realizováno.[10]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a9/Josef_Ludvik_Fischer_plaque.jpg/220px-Josef_Ludvik_Fischer_plaque.jpg)
Úmrtí
Smrt (17. 2. 1973) zastihla J. L. Fischera v plné tvůrčí práci. V souladu se svým přesvědčením o stálé nehotovosti našeho poznání dále promýšlel svůj kategoriální systém a studoval nový přírodovědný materiál k plánovanému příspěvku pro sovětský časopis Voprosy filosofii (Otázky filozofie).[11][12] Byl pohřben na olomouckém Ústředním hřbitově v Neředíně[13].
V roce 1992 byl J. L. Fischerovi udělen Řád Tomáše Garrigua Masaryka IV. třídy in memoriam. Ve vestibulu Rektorátu Univerzity Palackého je od roku 1994 umístěna pamětní bronzová deska s reliéfem J. L. Fischera. V Olomouci byla též založena Společnost Josefa Ludvíka Fischera, která vydává publikace a pořádá přednášky o J. L. Fischerovi.
Rodina
J. L. Fischer byl dvakrát ženat. V roce 1925 se oženil s Aloisií, rozenou Konrádovou, která před sňatkem pracovala jako učitelka, a měl s ní dvě děti, Jiřího (*1925) a Violu (*1935). Po rozvodu uzavřel v roce 1961 druhé manželství se svou bývalou žačkou, o dvaatřicet let mladší Jarmilou Kantorkovou. Z tohoto manželství vzešly dvě dcery, Soňa (*1961) a Sylva (*1963).[3]
Jeho dcera Viola byla známou básnířkou a překladatelkou, literátkou je také jeho další dcera, nevlastní sestra Violy, Sylva Fischerová.
Členství v učených společnostech a odborných organizacích
- domácích
- Královská česká společnost nauk
- Československá národní rada badatelská
- Česká akademie věd a umění
- Jednota filozofická
- Sociologická společnost
- Svaz československých spisovatelů[14]
- zahraničních
- Delta Tau Kappa, Bridgeport
- G. W. Leibnitz-Gesellschaft, Hannover
- World Parliement for World Culture, Berlin
- Academia Theatina pro scientiis
- Centro Superiore di Logica e Scienze Comparate[15]
Filosofie
Kritické vyrovnání s filosofií pozitivismu a pragmatismu Fischera vedlo k vypracování vlastního filosofického systému, který nazýval skladebnou filosofií. Ta měla navazovat na strukturální metody v jednotlivých vědách, které preferují celek před jednotlivými částmi. Pojem celku Fischer v Základech poznání (1931) definoval pomocí pojmu funkce a vytvořil tak původní systém funkcionálního strukturalismu, který v Krizi demokracie (1933) uplatnil při rozboru sociální skutečnosti. Krize demokracie byla Fischerovi součástí obecnější kulturní krize, kterou spojoval s kvantitativním a mechanistickým pojetím skutečnosti. Strukturní podobnosti mezi jednotlivými prvky kultury (např. mezi vědou, ekonomikou a politikou) schematizoval pomocí pojmu kulturního prototypu. Předjímal tak některé pozdější kulturologické problémy (srovnej Foucaultův pojem epistémé). Východisko z krize spatřoval v ontologické rehabilitaci kvality, k jejímuž propracování se spolu s dalšími kategoriemi funkce a struktury vrátil v souboru Filosofických studií (1968).
Zajímavosti
Zdeněk Vašíček vzpomíná: „Ludvík Svoboda /.../ v knize svých vzpomínek [Cestami života, 1. díl, 1971] se vyznává ze svého hlubokého zaujetí JLF v třicátých letech a podává na dobrých dvaceti stránkách obsah jeho ‘Krize demokracie’. Tento Prezident Dobrotivý samozřejmě o JLF nikdy ani snad neslyšel. Byl jsem to já, který jsem tehdy seznámil jednoho z ghostwriterů jeho pamětí, Oldřicha Janečka, s dílem JLF. Ten se rozhodl šířit jeho myšlenky všemi tehdy možnými prostředky, i tímto. Nedivme se proto, že paměti nebohého prezidenta byly záhy staženy z prodeje.“[16][17]
Každý rok v listopadu pořádá Univerzita Palackého v Olomouci přednášku k poctě J. L. Fischera. První přednáška se uskutečnila v roce 1994 ke stému výroční narození prvního rektora obnovené univerzity. Přednášející je vybírán komisí z tuzemských či zahraničních odborníků.[18]
Spisy
- Arthur Schopenhauer. Genese díla (Příspěvek k psychologii tvorby) (1921)
- O vědomí (1922)
- Hovory a zpovědi. Dvě knihy neklidu a hledání. Kniha první (1922)
- Filosofie, její podstata a problémy (1922)
- Saint Simon a Auguste Comte. Příspěvek k dějinám sociologického racionalismu (1925)
- Glosy k české otázce (1926)
- O pravdách a filosofech (1926)
- Útěk před starou filosofií (1927)
- Budoucnost evropské kultury. Vstupní čtení na Masarykově univerzitě 17. 10. 1927 (1928)
- Über die Zukunft der europäischen Kultur (1929)
- Kultura a regionalismus (1929)
- O neklidu dneška (1930)
- Základy poznání. Soustava skladebné filosofie na podkladě zkušenosti I (1931)
- Třetí říše. Úvodem do současného politického stavu (1932)
- Tyrš a sokolstvo. Historický a kritický rozbor sokolské ideologie (1932)
- Zrcadlo doby. Abeceda skoro filosofická (1932)
- Řád kapitalistický a skladebný (1933)
- Krize demokracie. I. Svoboda, II. Řád (1933)
- Věčný a časový úkol filosofie (1935)
- Národní tradice a česká filosofie. Úkoly a výzvy (1939)
- Den po válce (1946)
- Na cestu. Hrst proslovů děkanových (1946)
- Politika a stranictví (1947)
- Únor 1948. Slovo k vychovatelům (1948)
- Tři stupně. Filosofický vějíř (1948)
- Meze kvantitativní metody (SPFFBU, B 5, 1958)
- Uvedení do vědy (1961)
- Struktura pracujících ve strojírenství (1965, spolu se Zdeňkem Zajíčkem)
- Sokrates nelegendární (1965)
- O kategoriích (Filosofický časopis, 1966, 1967)
- Kvalitativní kosmos; Řád struktur (Filozofia, 1967)
- Pedagogické stati (1968)
- Dějiny filosofie. Řecká filosofie (1968)
- Filosofické studie (1968)
- Proti Mnichovu (1968)
- The Case of Socrates (Rozpravy ČSAV. Roč. 79/1969, 8. sešit.) [Anglické vydání knihy Sokrates nelegendární.]
- Skladebná filosofe, strukturalismus a dialektika (Filosofický časopis, 1969)
- Nástin teorie politiky (Sociologický časopis, 1969)
- Glosy k české otázce. 1. vyd. Praha: Horizont, 1970. 185 s.
- Listy o druhých a o sobě (2005)
Překlady
- SCHOPENHAUER, Arthur . Genius; Umění; Láska; Světec. Vybral, přeložil a doslovem opatřil J. L. Fischer. Praha: Symposion, 1923. 150 s. Symposion; sv. 10.
- další vydání: SCHOPENHAUER, Arthur a FISCHER, Josef Ludvík, ed. Génius, umění, láska, světec. Překlad Josef Ludvík Fischer. V Olomouci: Votobia, 1994. 175 s. ISBN 80-85619-08-3.
Výbory
- Výbor z díla I (2007)
- Výbor z díla II (2009)
Odkazy
Reference
- ↑ Matriky Univerzity Karlovy, Filozofická fakulta Univerzity Karlovy – Fischer Josef Ludvík *1894
- ↑ ZUMR, Josef. Josef Ludvík Fischer – občan a filosof. In: FISCHER, Josef Ludvík. Případ Sokrates. 2. vyd. Praha: NLN, Nakladatelství Lidové noviny, 1994. 170 s.ISBN 80-7106-110-7. [Viz str. 166.]
- ↑ a b c URBÁŠEK, Pavel. Josef Ludvík Fischer - rektor zakladatel. In: Žurnál Univerzity Palackého, roč. 14 (2004/05), č. 4, s. 6.
- ↑ LAICHMAN, Miloslav. Brněnská levicová inteligence na obranu republiky před fašismem. In: Sborník prací Filozofické fakulty brněnské univerzity, C 15, 1968, str. 64.
- ↑ a b GABRIEL, Jiří. J. L. Fischer v letech 1945–1948. 1. část. In: Studia philosophica, 59, 2012, č. 1, str. 72.
- ↑ GABRIEL, Jiří. J. L. Fischer v letech 1945–1948. 2. část. In: Studia philosophica, 59, 2012, č. 2, str. 78.
- ↑ a b URBÁŠEK, Pavel. Josef Ludvík Fischer - rektor zakladatel. In: Žurnál Univerzity Palackého, roč. 14 (2004/05), č. 4, s. 6.
- ↑ GABRIEL, Jiří. Poválečná brněnská léta J. L. Fischera. In: Sborník prací Filozofické fakulty brněnské univerzity, B 47, 2000, str. 25–33.
- ↑ FORST, Vladimír a kol. Lexikon české literatury: osobnosti, díla, instituce. Svazek 1 (A–G). Vyd. 1. Praha: Academia, nakladatelství Československé akademie věd, 1985, 900 s. [Heslo „Josef Ludvík Fischer" je na str. 708–709.]
- ↑ Ediční poznámka na str. 171 v knize: FISCHER, Josef Ludvík. Případ Sokrates. 2. vyd. Praha: NLN, Nakladatelství Lidové noviny, 1994. 170 s.ISBN 80-7106-110-7.
- ↑ GABRIEL, Jiří. Za profesorem J. L. Fischerem. In: Sborník prací Filozofické fakulty brněnské univerzity, B 20, 1973, str. 127.
- ↑ Viz též „Dopisy Josefa Ludvíka Fischera Jiřímu Gabrielovi". In: Studia philosophica, 58, 2011, č. 2, str. 103.
- ↑ Hroby olomouckých osobností. Podívejte se. Olomoucký deník. 2010-11-03. Dostupné online [cit. 2020-11-05].
- ↑ GABRIEL, Jiří (ed.) Slovník českých filozofů. Brno: Masarykova universita, 1998. 697 s. ISBN 80-210-1840-2 [Viz str. 127.]
- ↑ Encyklopedie dějin města Brna. Josef Ludvík Fischer – dostupné online
- ↑ MUSIL, Jiří V., ed. aj. Josef Ludvík Fischer: 6.11.1894-16.2.1973: sborník příspěvků ze semináře k 105. výročí narození. 1. vyd. Olomouc: Vlastivědná společnost muzejní, 2001. 72 s. ISBN 80-238-7361-X. [Viz příspěvek Zdeňka Vašíčka „Aporetika jako koan", str. 35–36.]
- ↑ O prezidentových pamětech viz např.: RICHTER, Karel. Zakázané paměti prezidenta. In: Chlumecké listy : časopis chlumeckého regionu. Ročník 38, 2008, č. 7, str. 36–38.– dostupné též online
- ↑ Přednášky k poctě J. L. Fischera [online]. Univerzita Palackého [cit. 2020-04-30]. Dostupné online.
Literatura
- FISCHER, Josef Ludvík a DVOŘÁK, Jaromír, ed. Index 1929–1939. Olomouc: Univerzita Palackého, 1964. 53, [1] s. [Obsahuje bibliografii prací J. L. Fischera.]
- FORST, Vladimír a kol. Lexikon české literatury: osobnosti, díla, instituce. Svazek 1 (A–G). Vyd. 1. Praha: Academia, nakladatelství Československé akademie věd, 1985, 900 s. [Heslo „Josef Ludvík Fischer" je na str. 708–709.]
- GABRIEL, Jiří. Za profesorem J. L. Fischerem. In: Sborník prací Filozofické fakulty brněnské univerzity, B 20, 1973, str. 125–128.
- GABRIEL, Jiří. Poválečná brněnská léta J. L. Fischera. In: Sborník prací Filozofické fakulty brněnské univerzity, B 47, 2000, str. 25–33.
- GABRIEL, Jiří. J. L. Fischer v letech 1945–1948. 1. část. In: Studia philosophica, 59, 2012, č. 1, str. 71–85.
- GABRIEL, Jiří. J. L. Fischer v letech 1945–1948. 2. část. In: Studia philosophica, 59, 2012, č. 2, str. 63–80.
- GABRIEL, Jiří, a kol. Česká filozofie ve 20. století. I. Směry, osobnosti, problémy. Brno: Masarykova univerzita, 1995. 361 s.
- GABRIEL, Jiří (ed.) Slovník českých filozofů. Brno: Masarykova universita, 1998. 697 s. ISBN 80-210-1840-2 [Heslo „Josef Ludvík Fischer" je na str. 127–129.]
- MED, Jaroslav. Literární život ve stínu Mnichova (1938-1939). Praha: Academia, 2010. 340 s. ISBN 978-80-200-1823-6.
- TOMEŠ, Josef, a kol. Český biografický slovník XX. století I. A-J. Praha ; Litomyšl: Paseka, 1999. 634 s. ISBN 80-7185-245-7.
- Urbášek Pavel, Josef Ludvík Fischer – rektor zakladatel, Žurnál UP, roč. 14 (2004/05), č. 4, s. 6.
- ZUMR, Josef. Josef Ludvík Fischer – občan a filosof. In: Fischer, Josef Ludvík. Případ Sokrates. 2. vyd. Praha: NLN, Nakladatelství Lidové noviny, 1994. 170 s. ISBN 80-7106-110-7. [Viz str. 165–170.]
- Danihelková E. (2011). KAREL ENGLIŠ A JOSEF LUDVÍK FISCHER Paralelní životopisy. Bakalářská práce, Univerzita Palackého v Olomouci, Filozofická fakulta, 47 pp.
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Josef Ludvík Fischer na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Josef Ludvík Fischer
Osoba Josef Ludvík Fischer ve Wikicitátech
- Josef Ludvík Fischer v Encyklopedii dějin města Brna
- Josef Ludvík Fischer Archivováno 28. 4. 2012 na Wayback Machine. na webu Univerzity Palackého
- Slovník českých filozofů
- Z inaugurační řeči prvního rektora obnovené olomoucké univerzity Josefa Ludvíka Fischera pronesené 21. února 1947 Archivováno 5. 4. 2010 na Wayback Machine.