Plískavice běloboká
![]() | |
---|---|
![]() Plískavice běloboká | |
![]() Porovnání velikosti s člověkem | |
Stupeň ohrožení podle IUCN | |
![]() málo dotčený[1] | |
Vědecká klasifikace | |
Říše | živočichové (Animalia) |
Kmen | strunatci (Chordata) |
Podkmen | obratlovci (Vertebrata) |
Třída | savci (Mammalia) |
Řád | sudokopytníci (Cetartiodactyla) |
Infrařád | kytovci (Cetacea) |
Malořád | ozubení (Odontoceti) |
Čeleď | delfínovití (Delphinidae) |
Rod | plískavice (Lagenorhynchus) |
Binomické jméno | |
Lagenorhynchus acutus (Gray, 1828) | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Plískavice běloboká (Lagenorhynchus acutus) je druh menšího kytovce z čeledi delfínovití, který se vyskytuje v severní vodách Atlantiku. Typickým znakem druhu je bílé břicho a světlý pruh na boku táhnoucí se od hřbetní ploutve k počátku ocasu.
Systematika
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/84/Bulletins_de_l%27Acad%C3%A9mie_royale_des_sciences%2C_des_lettres_et_des_beaux-arts_de_Belgique_%281864%29_%2819880448283%29.jpg/220px-Bulletins_de_l%27Acad%C3%A9mie_royale_des_sciences%2C_des_lettres_et_des_beaux-arts_de_Belgique_%281864%29_%2819880448283%29.jpg)
Ke straším českým názvům patří delfín běloboký. Vědecké jméno druhu zní Lagenorhynchus acutus, kdy Lagenorhynchus pochází z řeckého lagenos („láhev“) a rhynchos („zobák“) a rodové acutus znamená v latině „špičatý“ nebo „ostrý“.[2]
Popis
Jedná se o baculatého, relativně robustního delfínovitého kytovce. Samice váží kolem 180 kg a dosahuje délky kolem 2,5 m, samec váží 230 kg a měří kolem 2,8 m.[3] Tupý zobák je zřetelně oddělený, jen asi 5 cm krátký, shora tmavě šedý až černý a zespoda světle hnědý až bílý. Boky jsou výrazně světlé, což dalo plískavici i její druhové jméno. Boční světlý pruh začíná již pod hřbetní ploutví jako bílý pruh, a postupně směrem k ocasu přechází do žluté až světle hnědé.[2] Břicho je bílé.[3] Hřbetní ploutev je vysoká, zatočená dozadu a jemně zašpičatělá. Prsní ploutve jsou středně velké a zašpičatělé. Jak prsní ploutve, tak hřbetní ploutev i ocas jsou tmavě šedé až černé. Od zobáku se táhne tmavě šedý až černý tenký proužek, který končí u stejně zbarveného kroužku kolem oka.[4] Horní čelist ukrývá 29–40 párů malých kónických zubů, ve spodní čelisti se nachází 31–38 zubů.[3]
Areál rozšíření a populace
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cf/SBNMS_-_Atlantic_White_Sided_Dolphin_%2827225663913%29.jpg/220px-SBNMS_-_Atlantic_White_Sided_Dolphin_%2827225663913%29.jpg)
Plískavice běloboká obývá studenější vody severního Atlantiku. Typicky se vyskytuje nad kontinentálními šelfy a svahy, nezřídka v hlubokých vodách a občas i u pobřeží. Jižní cíp areálu rozšíření utváří na východě Bretaňský poloostrov a na západě Cape Cod (cca 38° j. š.).[5] Na severu se objevuje až k jižnímu Grónsku, Islandu, Faorským ostrovům a Špicberkám. V Baltském a Barentsově moři se vyskytuje spíše výjimečně.[6] Typicky pobývá ve vodách mezi 5–16 °C.[5]
Plískavice běloboká je poměrně početný druh.[6] V oblasti Nové Anglie dokonce patří k nejpočetnějším kytovcům.[7] V roce 2004 byla celková velikost populace druhu hrubě odhadována na 150–300 tisíc jedinců.[6]
Biologie
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/46/Atlantic_white-sided_dolphin_swimming.jpg/220px-Atlantic_white-sided_dolphin_swimming.jpg)
Jedná se o poměrně sociálního tvora, který žije ve skupinách, jejichž velikost se liší podle lokace. Např. u Newfoundlandu mají skupiny typicky 50–60 jedinců, zatímco u Islandu méně než 10 plískavic.[5] Občas se mohou objevovat skupiny i o několika set plískavicích bělobokých a známy jsou dokonce případy o skupinách o 2–4 tisících plískavic.[4] Dá se předpokládat, že u těchto skupin dohází k určité segregaci na základě pohlaví nebo věku, což se vyvozuje na základě masivních uvíznutí na mělčině, kdy mezi plískavicemi nebývají nedospělí (juvenilní) jedinci.[5] Nad vodou jsou dosti aktivní, často pleskají ocasem o vodní hladinu nebo nad hladinu vyskakují. Hlavně samci se s oblibou projíždí ve vlnách, někdy i ve vlnách vyvolaných velkými loděmi.[4]
Potrava
Plískavice běloboké jsou při krmení spojováni s velkými kosticovými kytovci jako jsou plejtváci, které často následují. Občas mohou utvářet i neforemná stáda s kulohlavci a jinými druhy delfínovitých (mj. delfíny skákavými a plískavicemi bělonosými).[6] Živí se hlavně hejnovými rybami (sleďovití, markelovití, koruškovití, treskovití, štikozubcovití, smačkovití), potravu doplňuje hlavonožci a krevetami. Složení jídelníčku se proměňuje s potravní nabídkou a environmentálními podmínkami. Potravu patrně získávají z mělkých hloubek, což se vyvozuje z délky typického ponoru, který je do jedné minuty, a nejdelšího ponoru, který dosahoval jen 4 minut.[5]
Rozmnožování
K vrhům dochází v létě s určitými přesahy, nejčastěji však v červnu a červenci.[4] Mláďata jsou při narození dlouhá 120 cm. Doba laktace trvá kolem 18 měsíců.[5] Samice dosahují pohlavní dospělosti po dorůstu do 2–2,2 m, u samců to je 2,15–2,5 m), což odpovídá věku 6–12 let.[4] Samice se mohou dožít nejméně 27 let, samci 22 let.[5]
Ohrožení
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0b/Whaling_in_the_Faroe_Islands.jpg/220px-Whaling_in_the_Faroe_Islands.jpg)
Plískavice běloboké byly v minulosti hojně loveny lovci v Norsku a Newfoundlandu, v menší míře i v Grónsku a na Faorských ostrovech.[5] Při nejmenším v Kanadě (Newfoundland a Labrador), Grónsku a Faorských ostrovech stále k příležitostnému lovu dochází. Pro představu, v roce 2004 bylo na Faorských ostrovech odloveno 333 plískavic bělobokých. K dalším typům ohrožení patří zamotání do rybářských sítí, kontaminace těžkými kovy a organochloridy nebo smrt následkem požití plastů.[6] Plískavice běloboké jsou poměrně častým druhem kytovce, u kterého byl zaznamenán fenomén masivního uvíznutí na mělčině.[8][9]
Odkazy
Reference
- ↑ The IUCN Red List of Threatened Species 2022.2. 9. prosince 2022. Dostupné online. [cit. 2023-01-02].
- ↑ a b KIEFNER, Ralf. Velryby a delfíni: Kytovci celého světa. Uherské Hradiště: Rajzl, 2002. ISBN 8090317103. S. 233.
- ↑ a b c BERTA, Annalisa, 2015. Whales, dolphins, & porpoises: a natural history and species guide. Chicago: The University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-18319-0. S. 130. (anglicky)
- ↑ a b c d e JEFFERSON, Thomas A.; WEBBER, Marc A.; PITMAN, Robert L., 2015. Marine mammals of the world : a comprehensive guide to their identification. Amsterdam: Elsevir. ISBN 978-0-12-409542-7. S. 285–288. (anglicky)
- ↑ a b c d e f g h CIPRIANO, Frank, 2018. Atlantic white-sided dolphin. In: WÜRSIG, Bernd; THEWISSEN, J. G. M.; KOVACS, Kit M. Encyclopedia of Marine Mammals. United States of America: Elsevier. ISBN 978-0-12-804327-1. S. 42–44. (anglicky)
- ↑ a b c d e Lagenorhynchus acutus [online]. The IUCN Red List of Threatened Species, 2019 [cit. 2023-12-10]. Dostupné online. DOI 10.2305/IUCN.UK.2019-3.RLTS.T11141A50361160.en.
- ↑ WEINRICH, Mason T.; BELT, Cynthia R.; MORIN, David. BEHAVIOR AND ECOLOGY OF THE ATLANTIC WHITE‐SIDED DOLPHIN ( LAGENORHYNCHUS ACUTUS ) IN COASTAL NEW ENGLAND WATERS. Marine Mammal Science. 2001-04, roč. 17, čís. 2, s. 231–248. Dostupné online [cit. 2023-12-10]. ISSN 0824-0469. DOI 10.1111/j.1748-7692.2001.tb01268.x. (anglicky)
- ↑ GOSE, M-A; HUMBLE, E; BROWNLOW, A. Stranding collections indicate broad-scale connectivity across the range of a pelagic marine predator, the Atlantic white-sided dolphin ( Lagenorhynchus acutus ). ICES Journal of Marine Science. 2023-05-18, roč. 80, čís. 4, s. 1120–1128. Dostupné online [cit. 2023-12-10]. ISSN 1054-3139. DOI 10.1093/icesjms/fsad050. (anglicky)
- ↑ PUGLIARES‐BONNER, Katie R.; LASPINA, Kate; ROSE, Kathryn S. Strandings provide insight into social group structure of Atlantic white‐sided dolphins. Marine Mammal Science. 2021-07, roč. 37, čís. 3, s. 901–918. Dostupné online [cit. 2023-12-10]. ISSN 0824-0469. DOI 10.1111/mms.12783. (anglicky)
Literatura
- česky
- ANDĚRA, Miloš; ČERVENÝ, Jaroslav, 2000. Savci. (3), Kytovci, sirény, chobotnatci, damani, lichokopytníci, sudokopytníci, zajíci, bércouni. Praha: Albatros. ISBN 80-00-00829-7.
- KIEFNER, Ralf, 2002. Velryby a delfíni: Kytovci celého světa. Uherské Hradiště: Rajzl. ISBN 8090317103.
- MAZÁK, Vratislav, 1988. Kytovci. Praha: Státní zemědělské nakladatelství.
- anglicky
- BERTA, Annalisa, 2015. Whales, dolphins, & porpoises: a natural history and species guide. Chicago: The University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-18319-0. S. 68–69. (anglicky)
- CARWARDINE, Mark; CAMM, Martin; ROBINSON, Rebecca; LLOBET, Toni, 2020. Handbook of whales, dolphins and porpoises. London Oxford New York New Delhi Sydney: Bloomsbury. ISBN 978-1-4729-0814-8. (anglicky)
- JEFFERSON, Thomas A.; WEBBER, Marc A.; PITMAN, Robert L., 2015. Marine mammals of the world : a comprehensive guide to their identification. Amsterdam: Elsevir. ISBN 978-0-12-409542-7. (anglicky)
- CIPRIANO, Frank, 2018. Atlantic white-sided dolphin. In: WÜRSIG, Bernd; THEWISSEN, J. G. M.; KOVACS, Kit M. Encyclopedia of Marine Mammals. United States of America: Elsevier. ISBN 978-0-12-804327-1. S. 42–44. (anglicky)
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Plískavice běloboká na Wikimedia Commons
Taxon Lagenorhynchus acutus ve Wikidruzích
- Plískavice běloboká na webu NOAA Fisheries (anglicky)
- Plískavice běloboká na webu WDC (anglicky)