Vincenc Lesný
prof. PhDr. Vincenc Lesný[1] | |
---|---|
![]() | |
Narození | 3. dubna 1882 Komárovice Rakousko-Uhersko ![]() |
Úmrtí | 9. dubna 1953 (ve věku 71 let) Praha Československo ![]() |
Místo pohřbení | Olšanské hřbitovy |
Povolání | pedagog, spisovatel, překladatel |
Národnost | česká |
Alma mater | Univerzita Karlova |
Témata | sanskrt, indická filozofie, indologie a překlad |
Ocenění | Čestné občanství Moravských Budějovic (1938) |
Manžel(ka) | Milada Krausová-Lesná |
Děti | Ivan Lesný |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Vincenc Lesný (3. dubna 1882, Komárovice[2] – 9. dubna 1953, Praha[3]) byl český indolog, pedagog, spisovatel, překladatel a jedna z nejvýraznějších postav české orientalistiky 1. poloviny 20. století. Byl jedním z prvních členů Československé akademie věd. Překládal ze sanskrtu, páli, hindštiny a především z bengálštiny.
Život
Rodiče Baltasar Lesný (6. ledna 1850, Komárovice) a Viktorie (rozená Šuckerlová) měli dva syny, Vincence a Bedřicha a tři dcery, Marinu, Lojzičku a Pepičku.[4] Otec byl posledním lesním hraběcího rodu Pallavicini na jemnickém panství. Mladší syn Bedřich spáchal za záhadných okolností sebevraždu puškou svého otce v lese.
Marina se vdala za tesaře Jana Dvořáka. Ten, když dostal městské zakázky v Jemnici, značně se vzmohl, postavil celou čtvrť rodinných domků a měl pak velké hospodářství s pilou, rybníky, les atd. Z jejich pěti dětí dvě zemřely brzy… Lojziččin manžel Blažek padl v první světové válce. Pepina se vdala do Vídně za Josefa Němce. Teta Lojzička a její dvě dcery Eliška a Boženka žily pak u svého strýce z otcovy strany Bohuslava Blažka, faráře v Přibyslavicích, syn Oldřich u tety Mariny a dcera Slávka u dědečka a babičky Viktorie, kteří, když vyvdali dcery, museli prodat hospodářství a měli pak menší usedlost (s hospodou) v blízkých Horkách u Želetavy.Ze vzpomínek neurologa prof. MUDr. Ivana Lesného, DrSc.[5]
Vincenc mezi lety 1888 a 1893 navštěvoval obecné školy v Jemnici a Domamili, mezi lety 1895 a 1901 navštěvoval gymnázium v Jindřichově Hradci.[6] Měl se stát na přání matky farářem. Místo semináře si po maturitě vybral vojenskou námořní akademii v Pule (tu navštěvoval mezi lety 1901 a 1903). Během studentských let si přivydělával jako prefekt ve Strakově akademii, kde sídlilo internátní gymnázium pro českou šlechtu. Studoval na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy klasickou filologii, sanskrt a staroindickou kulturu (mezi lety 1903–1907). Jeho učitelé byli mj. Josef Zubatý a Moriz Winternitz.[6]
V letech 1907–1924 učil na gymnáziích Praha Křemencova, Mladá Boleslav a Praha-Smíchov, s výjimkou školních roků 1909–1910, kdy si rozšiřoval vědomosti v oboru indologie a novoindických jazyků během studijní dovolené v Oxfordu a Bonnu a 1922–1923, kdy působil v Indii.[7][8] Zde při působení na univerzitě v bengálském Šántiniketanu byl jeho kolegou i Rabíndranáth Thákur.[8]
V roce 1924 se stal prvním mimořádným profesorem indologie na Karlově univerzitě, o 6 let později byl jmenován profesorem řádným. V roce 1937 se na dva roky ujal vedení filozofické fakulty. Od roku 1945 byl ředitelem Orientálního ústavu v Praze.[3] Založil Indické sdružení a stal se jeho prvním předsedou. Spoluzaložil časopis Nový Orient, který vychází dodnes, a v roce 1952 se stal jedním z prvních členů Československé akademie věd.[9]
Zemřel 9. dubna 1953 v Praze. Byl jednou z čelných osobností československého zájmu o buddhismus.[8] Byl pohřben na Olšanských hřbitovech.
Jeho manželkou byla česká překladatelka ze skandinávských jazyků a z angličtiny Milada Krausová-Lesná (1889–1961). S Miladou Krausovou se seznámil na prázdninách v Jindřichově Hradci, kam jezdil její otec profesor Kraus za svým přítelem advokátem Ledererem a Vincenc Lesný za svými bývalými spolužáky.[4] Vzali se v 25. července 1910. Dne 8. listopadu 1914 se jim narodil syn Ivan (prof. MUDr. Ivan Lesný, DrSc.)[10]
Roku 1938 obdržel čestné občanství Moravských Budějovic a v roce 1970 mu na rodném domě byla odhalena pamětní deska. V rodném domě je umístěna pamětní síň.[6] U rodného domu byla v roce 2022 odhalena i busta Vincence Lesného a Rabíndranátha Thákura.[11] V roce 2023 je natáčen dokumentární film o Vincencovi Lesném.[12] V lednu 2024 mu byla odhalena pamětní deska na základní škole v Jemnici, kterou navštěvoval, stejně tak ji navštěval i indolog Karel Werner.[13]
V Praze XVI bydlel na adrese Zborovská 66.
Dílo
Vincenc Lesný napsal mnoho prací. Jedná se zejména o odborné studie i krátká pojednání o tématech týkajících se Indie. Jedna z prvních větších Lesného prací byla kniha Buddhismus: Buddha a buddhismus pálijského kánonu z roku 1921. V této knize přináší široký, objektivizující pohled na buddhismus. V knize Duch Indie se zabývá dějinami Indie a náboženstvím Indie v dějinném kontextu.
Lesný rovněž hodně překládal. V tomto směru jsou významné jeho překlady indického spisovatele Rabíndranátha Thákura, s nímž se osobně znal a přátelil, a na jehož pozvání opakovaně přednášel v Šántiniketanu v dnešním Západním Bengálsku.[9] Lesného překlady Thákurových děl byly prvními v Evropě, které byly přeloženy přímo z bengálštiny.[14] Zabýval se též vlivem indické filosofie na dílo vybraných českých spisovatelů, s Otokarem Březinou si i dopisoval.[15]
Spisy
- Maráthská syntax pádová – Praha: František Šimáček, 1910
- Vývojový stupeň nářečí prakrtských v dramatech Bhasových a určení Bhasovy doby – Praha: Česká akademie císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění, 1917
- Počátky studia sanskrtu v Čechách – Praha: s. n., 1920
- Buddhismus: Buddha a buddhismus Pálijského kánonu – Kladno: Jaroslav Šnajdr, 1921
- Dnešní Indie – Praha: Máj, 1921
- Duch Indie – Praha: Státní nakladatelství, 1927
- Etymologisches Wörterbuch der Mundart der böhmischen, mährischen und slowakischen Zigeuner [Etymologický slovník českých, moravských a slovenských cikánských nářečí]: Vorläufige Ankündigung – vlastním nákladem, mezi 1928 a 1964
- Nerelativní funkce avestské náměstky jō, jā, jat – Praha: Česká akademie, 1928
- Indie a Indové: pout staletími – Praha: Orientální ústav, 1931
- Rabíndranáth Thákur = (Tagore): osobnost a dílo – Kladno: J. Šnajdr, 1937
- Dějiny lidstva od pravěku k dnešku. Díl první. Světla východu a Hellady – hlavní redaktor Josef Šusta; napsali Jindřich Čadík, Jaroslav Černý, Vladimír Groh, Bedřich Hrozný, Vincenc Lesný ... [et al.]: Praha: Melantrich, c1940
- Básnický zápas Otokara Březiny – Praha: Jan Pohořelý, 1945
- Buddhismus – Praha: Samcovo knihkupectví, 1948
Překlady
- Déobálá – Ajódhjá Singh; z hindštiny. Praha: Jan Laichter, 1911
- Pohádky bengálské a kašmírské – z bengálštiny. Praha: J. Laichter, 1912
- Ukázky poesie i prosy – Rabíndranáth Thákur; z bengálštiny. Praha: Orientální bibliotéka, 1916
- Král temné komnaty – Rabindranath Tagore; přeložili František Balej a Vincenc Lesný. Kladno: Jaroslav Šnajdr, 1920
- Volný tok – Rabíndranáth Thákur (Tagore); z bengálštiny. Kladno: J. Šnajdr, 1924
- Nalah a Damajantí – ze staroindičtiny. Kladno: J. Šnajdr, 1924
- Povídka o papouškovi – Rabíndranáth Thákur; ilustroval Abaníndranáth Thákur; z bengálštiny. Praha: Arthur Novák, 1925
- Črty – Rabíndranáth Tagore; z bengálštiny. Kladno: J. Šnajdr, 1926
- Indické pohádky – obrázky kreslila Milada Marešová. Praha: Český čtenář, 1927
- Pradlákova dcera – ze staré bengálštiny. Praha: v. n., 1931
- Poslední noc – Rabíndranath Thákur; z bengálštiny; a opatřil úvodem. Praha: Máj, 1938
- Hovory Konfuciovy – přeložili Vincenc Lesný a Jaroslav Průšek. Praha: J. Laichter, 1940
- Dhammapadam: buddhistická sbírka průpovědí správného života – z jazyka páli. Praha: Symposion, 1947
- Kulí – Mulk Rádž Ánand; z angličtiny přeložila Růžena Schulzová za spolupráce V. Lesného, V. Pořízky. Praha: Svoboda, 1949
- Putování ruského kupce Afanasije Nikitina přes tři moře – z ruštiny. Praha: Slovanské nakladatelství, 1951
Jiné
- Nosiči palankýnu [hudebnina]: pro mužský sbor – složil Jan Zelinka, junior; přeložil Vincenc Lesný. Kutná Hora: Česká hudba, 1917
- Budhovy vyjížďky – Jaromír Rašín; vysvětlil termín pabbadža. Praha: Ludvík Bradáč, 1927
- Můj život – Mahatma Gandhi; z angličtiny přeložila Pavla Moudrá; napsal předmluvu. Praha: Orbis, 1931
- Sborník filologický. Svazky IX–XI – [Burian Václav; Flajšhans Václav; Konopásek Jaroslav; Kořínek Josef Miloslav; Lesný Vincenc; Mukařovský Jan; Novák Karel; Oberpfalcer František; Petíra Stanislav; Skalička Vladimír; Svoboda Karel; Šimek František; Titz Karel; Trnka Bohumil; Urbánek Rudolf; Vrtel-Wierczyňski Stefan]. Praha Česká akademie věd a umění, 1931
- Věstník Orientálního ústavu v Praze za desítiletí 1928–1938. [Svazek 2] – Vydalo presidium ústavu redakcí jednatelů Dr. Vincence Lesného a Dr. Zdenka Fafla. Praha: Orientální ústav, 1938
Odkazy
Reference
- ↑ Poucha, Pavel. Prof. dr. Vincenc Lesný šedesátníkem In: biblio.hiu.cas.cz
- ↑ Matriky - ACTA PUBLICA. www.mza.cz [online]. [cit. 2022-04-05]. Dostupné online.
- ↑ a b Regionální osobnosti. 1. vyd. Třebíč: Okresní knihovna, 1995. 68 s. ISBN 80-85062-01-1. S. 22.
- ↑ a b Ze vzpomínek neurologa prof. MUDr. Ivana Lesného, DrSc., Jemnické listy, leden 2013, s. 29, časopis města Jemnice
- ↑ Jemnické listy, leden 2013, s. 29, časopis města Jemnice
- ↑ a b c ZEJDA, Radovan. Vincenc Lesný. In: STŘELÁKOVÁ, Gabriela; HEROT, Pavel. Ve stopách Vincence Lesného. [s.l.]: Vendy, 2002. Dále jen Radovan Zajda (2002). Dostupné online. S. 4. Archivováno 29. 7. 2020 na Wayback Machine.
- ↑ TECHNOLOGI, Akademie věd ČR; e-mail: webmaster@cas cz; Marta Macalkova; macalkova@ssc cas cz; Divize informačních. Vincenc Lesný 3. 4. 1882–9. 4. 1953. Akademický bulletin [online]. [cit. 2022-04-06]. Dostupné online.
- ↑ a b c Dvě výročí Vincence Lesného – zakladatele moderní české indologie : Dingir (Náboženský infoservis), 6. 4. 2023
- ↑ a b Heslo „Vincenc Lesný“ v encyklopedii KDO BYL KDO: čeští a slovenští orientalisté, afrikanisté a iberoamerikanisté Archivováno 30. 4. 2019 na Wayback Machine.. [cit. 2010-04-26]
- ↑ Ze vzpomínek neurologa prof. MUDr. Ivana Lesného, DrSc.. Jemnické listy [online]. Obec Jemnice, duben 2007. Dostupné online.
- ↑ EXTERNÍ, autor. O indologovi Vincenci Lesném z Komárovic natáčí film. U domu má pamětní desku. Třebíčský deník. 2023-04-12. Dostupné online [cit. 2023-09-17].
- ↑ KRČMÁŘ, Milan. V Indii je rodák z Třebíčska slavný, doma ho téměř nikdo nezná. Bude o něm film. Třebíčský deník. 2023-02-06. Dostupné online [cit. 2023-04-05].
- ↑ KRČMÁŘ, Milan. Indie v Jemnici. Město odhalí pamětní desku indologům Lesnému a Wernerovi. Třebíčský deník. 2024-01-11. Dostupné online [cit. 2024-03-14].
- ↑ PREINHAELTEROVÁ, Hana. Višvabháratí – duchovní brána do Indie. In: STŘELÁKOVÁ, Gabriela; HEROT, Pavel. Ve stopách Vincence Lesného. [s.l.]: Vendy, 2002. Dostupné online. S. 15. Archivováno 29. 7. 2020 na Wayback Machine.
- ↑ Radovan Zajda (2002), str. 7.
Literatura
- Český Slavín [zvukový záznam, 5 gramofonových desek]: dokumentární záznamy hlasů vynikajících osobností české kultury – ... Vincenc Lesný, ... Praha: Supraphon, 1960
- Akademik Vincenc Lesný: duben 1982 v Náprstkově muzeu v Praze: Praha: Národní muzeum, 1982
- Vincenc Lesný a česká indologie – Karel Malý. Praha: Karolinum, 1991
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Vincenc Lesný na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Vincenc Lesný
- Kdo byl kdo: Vincenc Lesný Archivováno 29. 7. 2020 na Wayback Machine.
- Ve stopách Vincence Lesného Archivováno 29. 7. 2020 na Wayback Machine.
- Vincenc Lesný na stránkách Obce překladatelů
- Vincenc Lesný v Databázi knih