F4U Corsair
F4U Corsair | |
![]() | |
A VF-17 Corsair-jei 1944-ben | |
Funkció | vadászrepülőgép, zuhanóbombázó |
Gyártó |
|
Tervező | Rex Buren Beisel |
Gyártási darabszám | 12 618 |
Méretek | |
Az adatok megjelenítéséhez kattints a cím mellett található „[kinyit]” hivatkozásra. | |
Hossz | 10,15 m |
Fesztáv | 12,5 m |
Magasság | 4,9 m |
Szárnyfelület | 29,17 m² |
Hajtómű | |
Hajtómű | Pratt & Whitney R–2800 Double Wasp tizennyolc hengeres, léghűtéses csillagmotor |
Teljesítmény | 2000 LE kW |
Repülési jellemzők | |
Az adatok megjelenítéséhez kattints a cím mellett található „[kinyit]” hivatkozásra. | |
Max. sebesség | 671 km/óra |
Hatósugár | 1633 km |
Hatótávolság | 1633 km |
Legnagyobb repülési magasság | 11247 m |
Emelkedőképesség | 951 m/perc |
Fegyverzet | |
Az adatok megjelenítéséhez kattints a cím mellett található „[kinyit]” hivatkozásra. | |
Beépített fegyverzet | 6 db 12,7 mm-s Browning géppuska |
Háromnézeti rajz | |
![]() | |
F4U-1 Corsair | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz F4U Corsair témájú médiaállományokat. |
A Vought F4U Corsair (jelentése kalóz) csillagmotoros vadászrepülőgép volt, amely a második világháborúban és a koreai háborúban is szerepet kapott mint haditengerészeti repülőgép. Az egyik legnagyobb és ezzel együtt a leggyorsabb, repülőgép-hordozóról üzemeltethető, dugattyús motoros vadászgép volt a második világháború alatt. A típust több gyár is gyártotta, így változott a jelölésük is; a Goodyear által gyártottak a F2, F3G jelzést kapták, míg a Brewster gyártmányai a F3A jelűek voltak. A Corsair egyike azon egymotoros vadászrepülőgép típusoknak, amelyeket a második világháború után is gyártottak még (a másik a Spitfire), gyártását 1952-ben állították le.
Története
A Corsair fejlesztését 1938-ban kezdték meg Igor Sikorsky és Rex Beisel tervei alapján, első felszállására 1940. május 29-én került sor: ekkor érte el elsőként amerikai vadászgép a 640 km/óra sebességet vízszintes repülésben.
A gép első változatát egy 2000 lóerős Pratt & Whitney R–2800 Double Wasp csillagmotorral szerelték fel, ehhez pedig egy 4,06 méter átmérőjű, háromágú légcsavart alkalmaztak. Az alapváltozat eredetileg négy géppuskát hordozott: kettő-kettőt a törzsben és a felhajtható szárnyban, később tértek át a hat 12,7 mm-es géppuskára, amelyek a szárnyak külső részében kaptak helyet. A szárny szemből nézve W alakú volt, mert így a nagy motorteljesítményhez szükséges nagy átmérőjű légcsavar miatt sem kellett hosszú futószárat alkalmazni, ezzel jelentős tömegmegtakarítást lehetett elérni.
A sorozatos fejlesztések eredményeképpen az U–4-től négyágú légcsavar hajtotta a gépeket, majd a háború után gyártott altípusokba (U–6, U–7) már az R-2800 2800 LE-s változatait építették be. Az 1945-re átépített F2G „Super” Corsairt Pratt & Whitney R-4360-nal szerelték fel, de a 10 db-os null-sorozatot leszámítva nem került sorozatgyártásra.
Gyártása
Szerkezeti felépítése
Fegyverzete és függesztményei
Típusváltozatok
A második világháború alatt a gyártási igény túlnőtt a Vought kapacitásán, így a Brewster és a Goodyear üzemeiben is készültek altípusok, melyek eltérő, megkülönböztető típusjelöléseket kaptak. Ezek közül 16 változat egyértelműen megkülönböztethető.
- F4U–1 (FG–1, Corsair Mk I)
Ez volt az első sorozatban gyártott típusváltozat. A madárkalitkára hasonlító kabinteteje miatt a Bird Cage Corsair becenevet kapta a pilótáktól. Eltérések az XF4U–1-től:
- Hat darab .50 hüvelykes (12,7 mm) Browning AN/M2 géppuskát építettek be a két szárnyfél felhajtható részébe, az üzemanyagtartályok rovására.
- Egy megnövelt 897 literes (237 gallonos) üzemanyagtartályt építettek be a pilótafülke elé, a törzsfegyverzet helyére. A pilótafülkét 32 hüvelykkel (810 mm) hátrébb helyezték.
- A törzshosszt megnövelték 31 láb 11 hüvelykről 33 láb 4 hüvelykre (9,73 m-ről 10,16 m-re).
- Nagyobb teljesítményű PW R–2800–8 Double Wasp motort építettek be.
- 150 fontnyi (68 kg) acélpáncél lemezt építettek be a pilótafülkébe és 1,5 hüvelyk (38 mm) vastag lövedékálló páncélüveg került az ívelt szélvédő mögé.
- IFF válaszadót építettek be
- A kabintető és fejtámla mögé ívelt átlátszó üveglemezeket építettek be mindkét oldalon a jobb hátratekintés érdekében.
- A fékszárnyakat módosították a NACA szerinti réselt fékszárnyra.
- Mivel a fékszárnyak húrhosszát csökkentették, a csűrőkét megnövelték.
- A két félszárny belépő éleibe egy-egy 234 literes (62 gallonos), nem öntömítő segéd-üzemanyagtartályt építettek be, a géppuskákon kívüli részeken.
Az Amerikai tengerészgyalogságnak gyártott gépekből elhagyták a szárnyfelhajtó mechanizmust, típusjelölése így FG–1-re változott. A tengerészeti F4U–1-et a brit Flottalégierőnél (Fleet Air Arm, FAA) Corsair Mk I néven rendszeresítették.
- F4U–1A (FG–1A, Corsair Mk II)
Ez a típusjelölés nem található meg a sorozatszámokban (Corsair Bureau Numbers) és nem is volt hivatalos elnevezés. Ezt a típusjelölést a háború után találták ki az F4U–1 sorozat középső–végső termelési szakaszában készült példányokra, hogy megkülönböztessék őket a korai szériától. Az F4U–1 közép- és késői sorozataiba már magasabb és szélesebb kabintetőt és szélvédőt építettek be, egyszerűsített gyártástechnológia bevezetése eredményeként. A pilótafülkét megemelték 7 hüvelykkel (177,8 mm), a buborékformájú kabintető felső íve felé, így a pilótának jobb kilátása nyílt a hosszú orr felett. Elhagyták a kabintető mögötti, hátratekintést biztosító plexiüvegeket is. A farokfutószárat meghosszabbították, ami szintén javította a pilóta orr előtti látómezejét. Ez az alváltozat lett először alkalmas a repülőgéphordozó-fedélzeti üzemre a javított főfutószár-lengéscsillapítók és a szárnymechanizáció növelése után. A USMC-nek átadott példányokról hiányzott a fékezőhorog és a farokfutó kerekén kisebb átmérőjű, de tömör gumiabroncs lett szerelve. A legutolsó F4U–1A-kat az R–2800 egyik kísérleti, vízbefecskendezésű változatával (R–2800–8W) szerelték fel. A kielégítő eredmények után több 1A-t szereltek fel ezzel az új erőforrással. Az F4U–1-esek fő üzemanyag tartálya (öntömítő) a pilótakabin előtt lett beépítve 897 literes (237 gallon) hasznos térfogattal, valamint egy-egy páncélozatlan, öntömítés nélküli 235 literes tartályt függeszthettek a szárnyfelek alá. Az F4U–1A volt az első változat, amely ledobható póttatrályt is vihetett a törzsközépi felfüggesztő csomóponton. A póttartályokkal ennek a típusváltozatnak a hatótávolsága a 2400 km-t (1500 mérföld) is meghaladta.
A szárazföldi telepítésű változata felhajtható szárnyfelek nélkül épült a Goodyear gyártósorain mint FG–1A. Brit szolgálatba mint Corsair Mk II került, csökkentett terjedtségű szárnnyal (mindkét szárnyfélből 8 hüvelyket, 203,2 mm) a brit repülőgéphordozókra adaptálva.
- F3A–1 (Corsair Mk III)
- F4U–1B
- F4U–1C
- F4U–1D (Corsair Mk IV)
-
- FG–1D (Goodyear) és F3A–1D (Brewster)
- F4U–1P
- XF4U–2
- F4U–2
- XF4U–3
- XF4U–4
- F4U–4
- F4U–4B
- F4U–4C
- F4U–4E és F4U–4N
- F4U–4K
- F4U–4P
- XF4U–5
- F4U–5
- F4U–5N
- F4U–5NL
- F4U–5P
- F4U–6/AU–1
- F4U–7
- Goodyear gyártmányok
-
- FG–1, FG–1A és FG-1D
- FG–1E és FG–1K
- FG–3
- FG–4
Super Corsair
A Corsair továbbfejlesztése 28 hengeres Pratt & Whitney R-4360 Wasp Major motorral. A 71.49 literes motorral a típus a valaha készített legerősebb motorral hajtott egymotoros vadászgéptípus lett. Ugyan legyártottak belőle egy prototípust és 10 előszéria gépet, de a második világháború befejezése miatt nem került alkalmazásba. A legyártott előszéria gépek hivatalos jelölése F-2-G1 és F2-G2 voltak. Ugyan a világháborúban nem került alkalmazásba, de a háború után magánkézbe került példányok sikeresek voltak légi versenyeken, amiken új sebességi rekordokat állítottak fel.
Megrendelők és üzemeltetők
US Marines
US Navy
Harci alkalmazása
A második világháború
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2b/Boyingtons_Corsair.jpg/200px-Boyingtons_Corsair.jpg)
A repülőgépet az Egyesült Államok haditengerészete nem kívánta alkalmazni eleinte, így az Amerikai Tengerészgyalogság vetette be őket először harci körülmények között 1943. február középtől Guadalcanalon, ahol a kezdeti alkalmazási nehézségek után[* 1] megtanulták vezetni a típust, alkalmazni előnyeit, amely minden repülési szituációban fölényben volt a Zero-val szemben: jelentősen mechanizált szárnya és nagy teljesítményű motorja miatt kis sebességű manőverező-képességét, emelkedőképességét és tűzerejét tekintve egyaránt. A vadászpilóták eredményei magukért beszéltek: a Tengerészgyalogság a háború további részében csak a Corsairt alkalmazta vadászgépként, meg nem erősített amerikai statisztikák szerint 84 győzelemre esett 1 veszteség. A japánok csak fütyülő halálnak hívták. Az 1943 tavaszi gyakorlatozást követően, a VMF–124 termelte ki az első ász Corsair-pilótát, Kenneth A. Walsh-t, aki a háború végéig 21 igazolt légi győzelmet ért el a típussal. Többszörösen ász „bőrnyakú” pilótái a típusnak Gregory „Pappy” Boyington, Kenneth A. Walsh, James E. Swett, Archie Donahue, Robert M. Hanson, Donald Aldrich, Tommy Blackburn, Roger Hedrick, Ira Kepford.
Első haditengerészeti alkalmazója a típusnak Nagy-Britannia volt. a Királyi Haditengerészet ekkor főleg kétszemélyes vadászgépekkel volt ellátva, így sietve rendelt az új típusból, amelyet azonban az amerikai és a brit repülőgép-hordozók különbözőségei miatt kicsit át kellett alakítani (kisebb lett a szárnyfesztáv). Harci alkalmazásukra először 1944-ben került sor, mikor is a Tirpitz csatahajó elleni támadásban vettek részt. A Királyi Haditengerészet és az új-zélandi légierő 2000 darabot kapott belőlük. Utóbbiak főként a Salamon-szigetek térségében vetették be őket, 1944-ben a Bougainville-i Piva repülőtereken települtek.
Éjszakaivadász-változatokat mindkét légierő alkalmazta mind hordozófedélzetről mind szárazföldi repülőterekről.
Összesen több mint 64 000 harci bevetést teljesítettek a világháború alatt, az amerikai haditengerészeti és tengerészgyalogsági pilóták összesen 2140 ellenséges repülőgépet lőttek le, lelövési arányuk 11:1-hez, mely során csupán 189 Corsairt lőttek le ellenfeleik. A többi 1435 darab repülőgép üzemeltetési események és földi légvédelmi találatok miatt zuhant le, vagy vált véglegesen üzemképtelenné.[1]
A második világháború után
A második világháborút követően tartalékállományba lettek visszavonva, az alakulatok egy részét feloszlatták. Jelentős fegyveres konfliktusban harci alkalmazásra Koreában került sor, ahol főleg alacsonytámadóként vetette be őket az Amerikai Tengerészgyalogság, főként a háború első felében.
Az ötvenes években a francia haditengerészet is alkalmazta a típust: 94 darabot gyártottak U–7 jelzéssel, és be is vetették őket az indokínai háborúban. 79 darabot 1952-ben, 15 darabot 1953-ban vettek át, az amerikai kongresszus Kölcsönös védelmi támogatásról szóló törvénye értelmében (Mutual Defense Assistance Act). Francia szolgálatban a két Independence osztályú volt amerikai hordozón települtek, a La Fayette-en (USS Langley (CVL 27)) és a Bois Belleau-n (korábbi USS Belleau Wood (CVL 24)), illetve a brit Colossus osztályú Arromanches-on, három század alkalmazta őket: 12.F, 14.F és 15.F. Ebben a térségben 1954-ben átvettek legalább 25 darab AU–1-et (F4U–6) is a USMC-től, amiket a koreai háborúban vetettek be. Elsőként a 14.F századot szerelték át 1953 januárjában a tunéziai Karouba repülőtéren. Indokínábóli kivonásuk 1954 szeptemberében kezdődött és a Dixmude – Avenger osztályú kísérő-hordozó, a korábbi HMS Biter – fedélzetén novemberben Franciaországban kirakodtak. A szuezi válság idején a Musketeer hadműveletben a 14.F és a 15.F századok vettek részt 1956 október–novemberben, sárga-fekete sávokat festettek fel a gépek szárnyfeleire és törzshátsórészeire (előbbi az Arromanches-on). Ezt követően részt vettek az algériai háborúban is. Itt szárazföldi – 1957-ben a 12.F Telergma repülőtéren – és hordozófedélzeti üzemben is működtek, egyedül a Bois Belleau volt a térségbe rendelve.
Legutoljára harcban 1969-ben vetették be a Corsaireket, a Honduras és Salvador között kirobbant futballháborúban.
Megjegyzések
- ↑ 1943. február 12-én települt ki a guadalcanali Henderson Field-re egy tucat tengerészgyalogos F4U–1 a VMF–124-től, William E. Gise őrnagy parancsnoksága alatt. Első bevetésük két nappal később, 14-én kiegészítő vegyes vadászkíséret volt B–24 Liberatoroknak, melyek a Bougainville-i Kahili repülőteret támadták. A Gise őrnagy vezette Corsair-ek a hadsereg légierejének P–40-eseivel és P–38-asaival kíegészítve csaptak össze a japán vadászokkal, melynek végeredménye nem lett kielégítő: négy P–38, két P–40, két F4U és két B–24 zuhant le, több mint négy Zero lelövése árán, melyből a Corsair-eknek egy volt köszönhető, összeütközésből. Ezt a fiaskót csak mint Valentin-napi mészárlást könyvelték el, az 1929-es Al Capone-maffialeszámolás nyomán.
Jegyzetek
- ↑ Lásd Squadron/Signal Aircraft in Action No.29, 40. oldalt.
Források
- Crosby, Francis: Vadászrepülők. Zrínyi Kiadó, 2003
- Sullivan, Jim. F4U Corsair (angol nyelven). Squadron/Signal Publications, Aircraft in Action No.29 (1977). ISBN 0-89747-028-1
- Sullivan, Jim. F4U Corsair (angol nyelven). Squadron/Signal Publications, Aircraft in Action No.145 (1994). ISBN 0-89747-318-3
- The Vought F4U Corsair – Air Vectors
- Corsairs with Four-bank Radials – Air-and-Space.com
További információk
Hadtudományi portál
A második világháború portálja