Kápolnai Pauer István
Kápolnai Pauer István | |
![]() | |
Született | 1833. augusztus 19. Pest |
Elhunyt | 1896. február 18. (62 évesen) Budapest |
Nemzetisége | magyar |
Foglalkozása | katonatiszt, hadtudós, hadtörténész, pedagógus |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Kápolnai Pauer István témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Kápolnai Pauer István (Pest, 1833. augusztus 19. – Budapest, 1896. február 18.) katonatiszt, hadtudós, hadtörténész, a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagja. A szabadságharc küzdelmeit követően harcolt az 1859-es szárd–francia–osztrák háborúban, majd az 1860-as évek Garibaldi vezette olaszországi hadjárataiban. Az 1860-as–1880-as években a magyar hadtudomány meghatározó jelentőségű alakja volt.
Életútja
Gimnáziumi tanulmányait Pesten kezdte el, de tizenöt éves korában, 1848-ban belépett a szabadságharc honvédseregébe. Tüzér közvitézként harcolta végig a függetlenségi küzdelmek tizenhét csatáját, két ízben sebesült meg a harctéren. Fiatal kora miatt tiszti rangot háborús érdemei ellenére sem kapott, de 1849-ben tizedessé léptették elő. A szabadságharc leverését követően besorozták az osztrák császári seregbe, de a harctéri sebesülései okozta krónikus panaszok miatt hamarosan szabadságolták. 1850-től 1854-ig a pesti József Ipartanodában folytatott mérnöki tanulmányokat, majd 1854-ben behívták katonai szolgálattételre a császári hadsereg 37. gyalogezredébe. Hadnagyi rangban harcolt az 1859-es szárd–francia–osztrák háborúban, részt vett a turbigói, a magentai és a solferinói ütközetekben. 1860-ban kilépett az osztrák seregből, s csatlakozott Giuseppe Garibaldi dzsidás testőrségéhez mint hadnagy (később főhadnagy). Nápoly 1860. szeptemberi elfoglalását követően századosi rangban harcolt a főiskolai hallgatókból toborzott 1. zuáv zászlóaljjal az olasz egység oldalán, alakulatával sikeresen biztosította a Volturno folyónál kialakított hídfőállást. 1862-től vadász századosként teljesített szolgálatot az olasz kormányt támogató Magyar Légió soraiban, időközben az Acqui Terme-i tiszti iskolában, majd a cuneói hadi akadémián tartott hadtudományi előadásokat.
A légió feloszlatását követően, 1867-ben hazatért. 1867–1868-ban a Honvéd című katonai folyóirat segédszerkesztőjeként, majd 1868-tól 1870-ig egy angol vasútépítő társaság magyarországi főtitkáraként tevékenykedett. 1870-ben belépett a magyar honvédségbe, s századosi rangban szolgált. 1871-től a Magyar Királyi Honvéd Ludovika Akadémia felsőbb tiszti és tisztképző tanfolyamán tanított harcászatot és katonai földrajzot. 1873–1875-ben elvégezte a bécsi katonai akadémiát. 1877-ben József Károly főherceg másodsegédtisztje lett őrnagyi rangban, egyidejűleg a Ludovika törzstiszti tanfolyamának tanárává nevezték ki. 1882-ben alezredessé léptették elő, 1886-tól ezredesi rangban a nagyszebeni állomáshelyű 23. honvédezred, 1887–1888-ban pedig a pécsi 82. dandár parancsnokaként szolgált. 1888-ban nyugdíjazták.
Munkássága
Katonatiszti és katonapedagógusi pályája mellett az 1860-as években bontakozott ki tudományos munkássága. Élharcosa volt a magyar katonai műnyelv fejlesztésének, a magyar nyelvű hadtudományi szakirodalom megalapozásának. A hadászat legkülönfélébb kérdéseivel foglalkozott, de kiemelt figyelmet szentelt a harcászat tereptani, katonai földrajzi vonatkozásainak. 1867-ben megjelent, nagy jelentőségű hadászati monográfiájában kidolgozta a földrajzi környezet, domborzat, népesség, közlekedési és gazdasági infrastruktúra figyelembevételével megválasztandó védelmi és támadási hadműveletek körét, meghatározta a kialakítandó hadászati vonal sajátosságait. Behatóan foglalkozott a harcoló alakulatok anyagi eszközökkel való ellátásának (hadtáp) szervezési, logisztikai kérdéseivel. Áttekintette és elemezte az európai haderők szolgálati szabályzatait, s személyesen is hozzájárult a magyar honvédség szolgálati szabályzatának kidolgozásához.
Életművének másik jelentős vonulatát magyar hadtörténeti kutatásai jelentik. Tanulmányozta a közép- és újkori Magyarország harci eseményeit, az egyes haderőnemek (lovasság, huszárság stb.), a haditechnika, a fegyverzet és a hazai várrendszer történetének alakulását.
Élete során a háromszázat meghaladó hadtudományi és hadtörténeti cikket írt, főként a Honvéd, A Ludovika Akadémia Közlönye és a Hadtörténelmi Közlemények című szakfolyóiratokban, illetve politikai napilapokban. 1869 és 1872 között a Katonai Közlöny szerkesztője volt.
Társasági tagságai és elismerései
1881-ben a Magyar Tudományos Akadémia levelező tagjává választották, 1883 és 1886 között a kezdeményezésére felállított hadtudományi bizottság titkára volt.
Munkái
- Az Árpád-család még nem halt ki. Torino, 1862.
- Magyarország hadászati védelme. Pest, 1867.
- Honvéd-kézikönyv. (Oktató levelek.) Uo. 1867. Négy rész. (I. Szolgálati szabályzat, II. Harczászat, III. Tábori utasítások, IV. Földmértan. Az V. részt: Fegyvertan, gróf Pongrácz Károly írta. Pest, 1868.)
- Magyarország hadászati védelme észak vagy keletről jövő támadás ellen. Uo. 1867. térképpel. (Ism. Honvéd 2. sz.)
- Harczászat. Bpest, 1873. (Kéziratként kiadva hallgatói számára.)
- A kartácslövegek harczászati alkalmazásáról. Uo. 1873. (Németül. Uo. 1873.)
- A magyarországi várak a XVI. és XVII. században. in: A Ludovika Akadémia Közlönye 1874.
- A hadművészet kifejlődése a magyar nemzetnél. in: A Ludovika Akadémia Közlönye 1879–1880.
- A hadtudomány viszonya a többi tudományokhoz. Uo. 1881. (Értekezések a matematikai tudományok köréből VIII. 11. Székfoglaló.)
- A nemzetközi jog szárazföldi háborúban követendő szabályainak kézikönyve. Szerkesztette az «Institut de droit international» által kiküldött bizottság. Franciából ford. Uo. 1881. (A Ludovica Akademia Közlönyéhez melléklet.)
- Emlékbeszéd Korponay János levelező tag fölött. Uo. 1882. (Emlékbeszédek I. 1.)
- Emlékbeszéd Asbóth Lajos levelező tag felett. Uo. 1883. (Emlékbeszédek I. 6.)
- Az 1526. évi mohácsi hadjárat. Uo. 1889. (Különnyomat a Hadtörténelmi Közleményekből.)
- A huszárság keletkezése és fejlődése a múlt század végéig. in: A Ludovika Akadémia Közlönye 1894.
Szerkesztette a Katonai Közlönyt 1869. augusztus 15-től 1872. március 25-ig; mikor a 13. számmal megszűnt.
Források
- Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái V. (Iczés–Kempner). Budapest: Hornyánszky. 1897.
- Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. 854. o.
- Magyar nagylexikon X. (Ir–Kip). Főszerk. Bárány Lászlóné. Budapest: Magyar Nagylexikon. 2000. 533. o. ISBN 963-9257-02-8
- A Magyar Tudományos Akadémia tagjai 1825–2002 II. (I–P). Főszerk. Glatz Ferenc. Budapest: MTA Társadalomkutató Központ. 2003. 626. o.
- Új magyar életrajzi lexikon III. (H–K). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2002. 727. o. ISBN 963-547-414-8
További irodalom
- Ács Tibor: Hadászati gondolkodásunk gyökereiről. in: Hadtudomány X. 2002. 2. sz.
Hadtudományi portál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap