Julius Curtius
Julius Curtius | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | 7. feb. 1877[1][2][3][4]![]() Duisburg[5] | ||
Død | 10. nov. 1948[1][2][3][4]![]() Heidelberg[6] | ||
Beskjeftigelse | Politiker, journalist ![]() | ||
Embete |
| ||
Utdannet ved | Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität Université de Strasbourg Christian-Albrechts-Universität zu Kiel | ||
Ektefelle | Adda Curtius[7] | ||
Barn | Barbara von Haeften[8] | ||
Parti | Deutsche Volkspartei Deutsche Demokratische Partei | ||
Nasjonalitet | Tyskland | ||
Gravlagt | Bergfriedhof | ||
Julius Curtius på Commons |
Julius Curtius (født 7. februar 1877 i Duisburg, død 10. november 1948 i Heidelberg) var en tysk jurist og politiker. Han var næringsminister i Weimarrepublikken fra 1926 til 1929, deretter utenriksminister til 1931. Curtius gikk inn for Youngplanen om krigserstatningene og en tollunion mellom Tyskland og Østerrike.
Liv og virke
Bakgrunn
Curtius studerte jus i Kiel, Strasbourg og Bonn.[9] Han tok en juridisk doktorgrad i Berlin i 1905. Curtius var senere virksom som advokat i Duisburg.
Politisk karrière
Curtius ble medlem av riksdagen i 1920, og i 1926 utnevnt som næringsminister.[9] Etter Stresemans død i 1929 var han parallelt utenriksminister, og fra november samme år på full tid i dette vervet. Han arbeidet som næringsminister for sysselsettingsprogrammet og dessuten med et samarbeid med Sovjetunionen.
Han huskes mest for sitt arbeid for å fullføre Stresemanns arbeid for å regulere krigserstatningene etter den første verdenskrigen, og tilbaketrekningen fra Rhinland.[9] Curtius var som minister ansvarlig for Young-planen, og befant seg i brennpunktet for hets fra nasjonalister, det såkalte Stahlhelm og nasjonalsosialister.
Sammen med Schober forsøkte han å etablere en tollunion med Østerrike.[9] I dette ble han imidlertid motarbeidet av Frankrike som fikk medhold i Haag-domstolen (8 mot 7 stemmer), i at unionen ville være i strid med Genèvekonvensjonene.
Julius Curtius' bolig i Berlin, ble ødelagt under bombingen mot slutten av den andre verdenskrigen.[9] Hans eiendom i Mecklenburg som var en del av Øst-Tyskland, ble beslaglagt i 1946. Curtius flyttet i 1946 til Heidelberg hvor han døde i 1948.
Referanser
- ^ a b Encyclopædia Britannica Online, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Julius-Curtius, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b Gemeinsame Normdatei, besøkt 9. april 2014[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b Autorités BnF, data.bnf.fr, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b Munzinger Personen, Munzinger IBA 00000000618, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
- ^ Gemeinsame Normdatei, besøkt 10. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
- ^ Gemeinsame Normdatei, besøkt 30. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
- ^ Nuremberg Trials Project, nuremberg.law.harvard.edu[Hentet fra Wikidata]
- ^ Women in Resistance ID haeften-barbara-von, besøkt 13. august 2024[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b c d e Kotowski, Georg (1957). «Curtius, Julius». Neue Deutsche Biographie. Besøkt 26. mars 2016.
Forgjenger | Tysklands utenriksminister 1929–1931 | Etterfølger |