1 August 1855 Matthäus și Johannes Zumtaugwald, Ulrich Lauener, Christopher și James Smyth, Charles Hudson, John Birkbeck și Edward Stephenson
Hartă
Localizare pe hartă
Dufour
Dufour (Elveția)
Dufour
Dufour (Europa)
Modifică date / text
Vârful Dufour (în germană Dufourspitze, în franceză Pointe Dufour, în italiană Punta Dufour, în retoromană Piz da Dufour), punctul de maximă altitudine din Elveția (4.634 m), este cel mai înalt vârf al masivului Monte Rosa din Alpii Penini și, de asemenea, al doilea cel mai înalt vârf din Alpi și din Europa de Vest, după Mont Blanc. Amplasat la 160 m de granița dintre Elveția și Italia, a purtat inițial numele de Gornerhorn[3]:294 („Muntele Mare”) până în anul 1863 când a fost denumit după cartograful elvețian Guillaume Henri Dufour[a] care a dovedit că vârful se află pe teritoriul Elveției.
În urma unei lungi serii de tentative, care a început la începutul secolului al XIX-lea, vârful numit pe atunci Höchste Spitze (în traducere Cel mai înalt vârf), a fost atins pentru prima dată în 1855, la 1 august, sărbătoarea națională a Elveției, dinspre Zermatt, de un grup de opt alpiniști, Matthäus și Johannes Zumtaugwald, Ulrich Lauener, Christopher și James Smyth, Charles Hudson, John Birkbeck și Edward Stephenson, conduși de trei ghizi.
Toponimie
Guillaume Henri Dufour
Vârful principal al masivului Monte Rosa este cunoscut sub numele de Dufour (în germanăDufourspitze, în francezăPointe Dufour, în italianăPunta Dufour), denumire care a înlocuit fostul nume Höchste Spitze („Cel mai înalt vârf”) care era indicat pe hărțile elvețiene înainte de 28 ianuarie 1863, când Consiliul Federal Elvețian a decis redenumirea vârfului în onoarea lui Guillaume Henri Dufour[a], inginer, topograf elvețian, co-fondator al Crucii Roșii și general de armată. Această decizie a urmat finalizării Hărții Topografice a Elveției („Harta Dufour”), o serie de hărți topografice militare realizate sub comanda lui Dufour[b].
În Italia vârful a fost numit La più alta cima[4] (în traducere Vârful cel mai înalt) și, de asemenea, Rosa Bianca[3].
Vârful secundar[c] situat la 80 de metri est de Dufourspitze și care are cu doar 2 metri mai puțin, Dunantspitze, a fost redenumit în 2014 după numele lui Henry Dunant, principalul fondator al Crucii Roșii.
Dufour, vârful principal[c] al masivului Monte Rosa, reprezintă punctul de maximă altitudine din Cantonul Valais și Elveția, având o altitudine de 4.634 m[5], cu 4.441 metri deasupra Lacului Maggiore, punctul de minimă altitudine din Elveția. Diferența de altitudine dintre vârf și câmpiile din nordul Italiei, de unde Monte Rosa este foarte vizibil, ajunge la peste 4.500 metri. Monte Rosa are o proeminență topografică de 2.165 metri față de trecătoarea Marele Saint Bernard. În 1815, când Cantonul Valais s-a alăturat Confederației Elvețiene, Monte Rosa a luat locul muntelui Finsteraarhorn drept cel mai înalt munte al Elveției.
Un sondaj din 2000, care a implicat mai multe universități și birourile de cartografie din Italia și Elveția, și care a constituit o parte a proiectului de remăsurare a cotelor maxime la nivel global TOWER (Top of the World Elevations Remeasurement), a fost realizat pentru a înregistra o altitudine mai precisă a vârfului masivului Monte Rosa. Rezultatul a fost de 4.635,25 m dinspre partea italiană și 4.634,97 m dinspre partea elvețiană, cu o marjă de eroare de 0,1 metri[6].
Valori măsurate ale altitudinii vârfului Dufour[7]
1796
1862
1941
1977
2000
2009
Horace-Bénédict de Saussure[d][10]
Harta Dufour[b]
Harta Siegfried[e]
Harta Swisstopo[f]
proiectul TOWER
Harta Swisstopo
4.736 m (2.430 toise)
4.638 m
4.634 m
4.633,9 m
4.634,97 m
4.634 m
Deși Mediterana poate fi vizibilă cu greu de pe vârful principal[c] al masivului Monte Rosa din cauza munților care obturează orizontul, priveliștea spre sud se extinde către Apenini, munții din Corsica și Alpii Maritimi. Pe partea de nord priveliștea se extinde spre Jura și mai departe spre Munții Vosgi, Podișul Elvețian fiind în mare parte ascuns de munții înalți ai Alpilor Bernezi[11].
Vârfurile Nordend (4.608 m) și Dufour
Monte Rosa și Höchste Spitze (vârful Dufour), Dufourkarte[b], 1862
Vedere de pe vârful Dufour spre ghețarul Grenz
Vârful Liskamm (4.532 m)
Masivul Monte Rosa dinspre Liskamm și vârfurile Dufour (stânga), Zumstein, Gnifetti (Signalkuppe) și Parrot
Istoric
Primele expediții
Monte Rosa este vizibil din multe locuri din partea sudică a Alpilor și fusese menționat în numeroase jurnale de călătorie. La sfârșitul secolului al XV-lea este posibil ca unele contururi ale muntelui să fi fost pictate de Leonardo da Vinci pe fundalul Fecioarei între stânci sau în alte tablouri. Da Vinci a explorat partea italiană a muntelui și a făcut câteva observații, dar nu există dovezi că ar fi urcat chiar și pe un vârf minor din vecinătate. A fost impresionat de zăpada permanentă de pe munte și de întunericul cerului de deasupra lui, scriind[12]:
„Baza acestui munte dă naștere celor patru râuri care curg în patru direcții diferite prin întreaga Europă. Și niciun munte nu are baza la o înălțime atât de mare ca acesta, se ridică deasupra aproape tuturor norilor, iar zăpada cade rar acolo, dar cade grindină vara, când norii sunt cei mai înalți. Și această grindină zace [netopită] acolo, astfel încât, dacă nu ar fi absorbția norilor care se ridică și coboară, ceea ce nu se întâmplă de mai mult de două ori într-o epocă, o masă enormă de gheață ar fi îngrămădită acolo de straturile de grindină, iar la mijlocul lunii iulie am găsit-o foarte considerabilă, și am văzut cerul deasupra mea destul de întunecat, iar soarele, când cădea pe munte, era mult mai strălucitor decât în câmpiile de dedesubt, pentru că o întindere mai mică de atmosferă se află între vârful muntelui și soare[13]”
Vedere aeriană a trecătorii Lisjoch (Col du Lys) dinspre sud
La sfârșitul secolului al XVIII-lea, oamenii din partea italiană bănuiau că există o vale ascunsă între ghețarii marelui lanț montan. Descoperirea văii s-a datorat lui Joseph Beck din Gressoney-Saint-Jean. Acesta a organizat o expediție împreună cu fratele său Valentin și ghizii montani Gressoney Sebastian Linty, Joseph Zumstein, Nicolas (Niklaus) Vincent, François Castel și Étienne Lisco. Într-o duminică a lunii august 1778 au pornit din locul lor de popas la miezul nopții și au început urcușul. Erau pregătiți cu pioleți și alte accesorii de alpinism. La capătul ghețarului, au întâlnit un versant de stâncă lipsit de zăpadă, pe care l-au escaladat[14]:87.
„Era ora douăsprezece. Abia ajunși pe vârful stâncii, ni s-a dezvăluit o priveliște uimitoare. Ne-am așezat să contemplăm pe îndelete valea pierdută, care ni se părea acoperită în întregime de ghețari. Am examinat-o cu atenție, dar nu ne-am putut convinge că era valea necunoscută, pentru că niciunul dintre noi nu fusese vreodată în Vallais”
De fapt, valea nu era alta decât Mattertal, partea superioară a văii Zermatt, iar trecătoarea la care ajunseseră acești exploratori timpurii era trecătoarea Lisjoch (Col du Lys). Vârful pe care s-au odihnit poartă și în prezent numele pe care i l-au dat cu acea ocazie, Entdeckungsfels (în italianăRoccia della Scoperta, în francezăRocher de la découverte, în traducere „Stânca descoperirii”). Expediția lui Beck a atins astfel o altitudine de 4.178 metri, probabil un record în Alpi la acea vreme[g][14]:87.
Contele Morozzo de Torino s-a inspirat din priveliștea Monte Rosa și în 1787 a încercat să ajungă pe vârf urcând pe partea de est. Cu toate acestea, nu a ajuns foarte sus, iar muntele părea mult prea inaccesibil pentru a-l încuraja să meargă mai departe. A ajuns la locul actualei cabane Marinelli, cu 1.500 metri mai jos de vârf. Traseul de pe fața de est a fost deschis abia în 1872. În 1789, la recomandarea contelui, Horace Bénédict de Saussure[d] a mers la Macugnaga pentru a explora muntele. A urcat pe Pizzo Bianco, un vârf de 3.215 metri și a măsurat altitudinea vârfului Monte Rosa, calculând o valoare de 2.430 toise (4.736 metri)[12][15]:51.
O primă încercare serioasă a fost făcută în 1801 de către un medic din Alagna Valsesia, Pietro Giordani, care a plecat singur și a atins o altitudine de 4.046 metri pe creasta de sud-est a Piramidei Vincent, un munte din Alpii Penini, al cărui vârf de 4.215 metri a fost numit ulterior Giordani (în germanăGiordanispétz, în italianăPunta Giordani) în onoarea sa. Giordani ajunsese la o oră prea târzie pentru a continua urcarea spre vârful Piramidei Vincent și a trebuit să poposească peste noapte într-o crevasă (în original „cleft of ice”), la aproximativ 4.300 metri altitudine. Într-o relatare ulterioară a expediției sale, se menționează că, în acea zi, Giordani a scris o scrisoare către un prieten, în care, „după o descriere elocventă a perspectivei, și-a exprimat nemulțumirea față de lipsa instrumentelor științifice și de ora înaintată care l-a împiedicat să ajungă pe vârful Monte Rosa[14]:89-90”.
Vârful de 4215 metri al Piramidei Vincent a fost în cele din urmă escaladat cu succes la 15 august 1819 de Johann Niklaus și Joseph Vincent din Gressoney. Frații Vincent au încercat să atingă din nou cel mai înalt vârf în anul următor, împreună cu Joseph Zumstein, ghizi și hamali. La 1 august 1820, ei au atins un vârf secundar înalt de 4.563 de metri, numit mai târziu Zumstein (în germanăZumsteinspitze). Ascensiunea a fost periculoasă, deoarece grupul trebuia să treacă pe sub pereți de gheață amenințători, dar au întâmpinat mari greutăți și la coborâre, pentru că soarele de după-amiază topise zăpada de pe versanți. Au folosit catâri pentru a-și duce echipamentul până la linia zăpezii. În timpul expediției, au intenționat să urce pe vârful cel mai înalt, dar când au ajuns pe vârf au descoperit că este doar un vârf secundar[c]. Zumstein era nerăbdător să se întoarcă cu altă ocazie și să ajungă pe cel mai înalt vârf, dar dorința lui nu s-a materializat[14][16].
Prima ascensiune
Versantul vestic și ghețarul Monte Rosa. Vârfurile Nordend (stânga) și Dufour sunt despărțite de colul[h] Silbersattel („Șaua argintie”)
Primele tentative de ascensiune spre vârf s-au făcut urmând o rută de pe versantul nordic, peste ghețarul Gorner și prin colul[h] Silbersattel (4.510 m), acesta fiind atins pentru prima dată la 12 august 1847, de către Matthias și Johann zum Taugwald (ghizi din Zermatt al căror nume este scris și Zumtaugwald), Johann Brantschen și Joseph Moser, care i-au îndrumat pe francezii Victor Puisieux și Edouard Ordinaire[16].
Exact un an mai târziu, la 12 august 1848, Johann Madutz din Matt, cantonul Glarus și Matthias Zumtaugwald l-au îndrumat pe teologul elvețian Melchior Ulrich până la col, pentru a încerca o ascensiune către cel mai înalt vârf. Ulrich a trebuit să renunțe, dar ghizii au continuat să urce spre ceea ce credeau a fi vârful de la est de Dufour, denumit Ostspitze, (din 2014 Dunantspitze, 4.632 m) și au stabilit un nou record de altitudine în Elveția[i]. Coborârea pe același traseu a fost atât de dificilă, încât Madutz a fost nevoit pe alocuri să-l coboare pe Zumtaugwald folosind o frânghie. Trei ani mai târziu, la 22 august 1851, Johann Zumtaugwald s-a întors, împreună cu Peter Taugwalder și Peter Inderbinen și frații botaniști elvețieni Adolf și Hermann Schlagintweit, pentru a repeta această ascensiune. Nu au îndrăznit să traverseze până la vârful vestic, pe care frații Schlagintweit îl estimau a fi cu 7 metri mai înalt[17]:78–85.
În 1891, istoricul, teologul și alpinistul american W.A.B. Coolidge a analizat aceste ascensiuni și a concluzionat că ambele echipe au ajuns la 4.618 m, pe vârful Grenzgipfel, care este la doar 50 de metri est de Ostspitze[j]. Acesta l-a creditat cu meritul de a fi escaladat pentru prima dată vârful Ostgipfel pe Ulrich Lauener din Lauterbrunnen și pe frații Christopher, Edmund și James G. Smyth din Great Yarmouth, care au atins Ostspitze la 1 septembrie 1854, dinspre Silbersattel[17]:78–85. Unele surse menționează și frații Zumtaugwald au luat parte la această expediție[16]. Frații Zumtaugwald s-au întors de încă două ori pe vârful estic, Johann și Matthias 10 zile mai târziu, la 11 septembrie 1854, împreună cu Edward Shirley Kennedy și Benedict Leir, iar Matthias și Stephan mai târziu, împreună cu Edward Levi Ames. În aceste cinci ocazii, ei nu au încercat niciodată traversarea dificilă către vârful vestic, și pentru că ambele vârfuri erau cartografiate la acea vreme ca având aceeași înălțime, 4.638 de metri. Având în vedere parțial dificultatea tehnică a traseului dinspre Silbersattel (grad de dificultate IIIUIAA), mulți consideră ascensiunea lui Madutz și Zumtaugwald din 1849 adevărata primă ascensiune a masivului Monte Rosa[16].
Vârful Dufour văzut dinspre sud
Vârfurile Dufour, Dunant și Grenzgipfel văzute dinspre vârful Nordend (4.608 m)
Prima ascensiune a vârfului vestic a fost reușită în cele din urmă la 1 august 1855 de către ghizii Matthias și Johann zum Taugwald, Ulrich Lauener și doi dintre frații Smyth, James Greenville și Christopher. Lor li s-au alăturat englezii John Birkbeck, Charles Hudson și Edward Stephenson. Considerând că apropierea dinspre vârful estic nu este fezabilă, ghizii au conceput un traseu peste joncțiunea ghețarilor Monte Rosa și Grenz și peste creasta de vest, direct până la vârful vestic. Două săptămâni mai târziu, la 13 august 1855, Johann și fratele său Peter zum Taugwald au ghidat spre vârf alți opt alpiniști, printre care Johann Jakob Weilenmann, urmând același traseu[17]:85–86. Ruta de pe creasta de vest a devenit imediat foarte populară și constituie încă traseul normal către Dufourspitze[18].
Fizicianul irlandez John Tyndall[l] a făcut parte dintr-un grup condus de Ulrich Lauener care a ajuns pe vârf în august 1858, dar s-a întors ulterior pentru a finaliza prima ascensiune solo pe Dufourspitze, la 17 august 1858, reușită descrisă în lucrarea sa Glaciers of the Alps („Ghețarii din Alpi”)[16][21]:151:
„După micul dejun am turnat ce mi-a rămas din ceai într-un recipient mic de sticlă... Chelnerul mi-a oferit apoi un sandviș cu șuncă și, cu pachetul pregătit cum se cuvine, m-am gândit că înălțimile Monte Rosa ar putea fi cucerite...”
După ce s-a întâlnit cu un grup de alpiniști ghidați de Lauener, Tyndall a ajuns singur pe vârf[21]:156:
„O lume de nori și munți se întindea sub mine. Elveția, cu vârfurile sale fastuoase, era limpede și grandioasă, Italia era, de asemenea, grandioasă, dar pe jumătate întunecată. Nori cumulus întunecați și piscuri în penumbră se întreceau în sălbăticie, în timp ce în alte locuri zăpezile albe și norii albi rivalizau în frumusețe. Înseși văile reliefate de Monte Rosa erau magnifice, toate strălucind în lumina orbitoare a soarelui, vălurite și răsucite pe alocuri și trimițând din adâncurile și dintre pereții lor albastrul magic al gheții”
Vedere de la baza versantului estic
Printre ghizii montani, versantul estic avea reputația de a fi impenetrabil. Ferdinand Imseng era convins că couloir-ul[m] lung și acoperit de zăpadă din centrul versantului poate fi escaladat. A reușit să convingă alți alpiniști și, pe 22 iulie 1872, împreună cu Richard Pendlebury, William și Charles Taylor, Gabriel Spechtenhauser și Giovanni Oberto au început ascensiunea dinspre Macugnaga. Erau conștienți de pericolele pe care urmau să le înfrunte, dar au decis să ajungă cât mai sus, fără a-și asuma riscuri extreme. După un popas într-un bivuac[n] pe amplasamentul actual al refugiului Marinelli, s-au îndreptat spre Grenzsattel. Pe neașteptate, când abia ajunseseră lângă Grenzsattel, s-a declanșat o avalanșă și valuri de zăpadă au început să curgă peste tot în jurul alpiniștilor care au reușit să ajungă la stâncile sigure ale Grenzgipfel tocmai la timp pentru a-și salva viața. Au ajuns în cele din urmă pe vârf și au coborât apoi la Riffelalp, de cealaltă parte, încheind o călătorie de 18 ore[16].
Această ascensiune l-a făcut celebru pe Ferdinand Imseng ca ghid montan. Imseng și-a pierdut viața în 1881 pe versantul estic, în timpul celei de-a treia ascensiuni cu Damiano Marinelli și ghidul Battista Pedranzini. Pe 8 august, au fost surprinși de o avalanșă și aruncați 1.200 metri mai jos. Accidentul a fost raportat de un hamal care a supraviețuit, iar couloir-ul a fost numit ulterior Marinelli (în italianăCanalone Marinelli)[16][22]:116–124.
Alte ascensiuni
În 1889 Achille Ratti, care a devenit mai târziu Papa Pius al XI-lea, a făcut prima traversare de la Macugnaga la Zermatt peste Zumsteinjoch. După ce au atins Dufourspitze, Ratti și-a petrecut noaptea pe vârf cu tovarășii săi[23]:198.
Vizitând Zermatt în 1894, tânărul Winston Churchill a insistat să urce pe Monte Rosa mai degrabă decât pe Matterhorn, nu numai datorită înălțimii sale superioare, ci și pentru că onorariul ghizilor era substanțial mai mic[24].
Mai recent, pe 1 august 2005, de Ziua Națională a Elveției, Ministrul Economiei Joseph Deiss a urcat pe Dufourspitze. Expediția a marcat 150 de ani de la prima ascensiune[25].
Turism
Cabane montane
Cabana Monte Rosa (în germanăMonte-Rosa-Hütte, 2.883 m, 150 de locuri vara, 28 iarna) este singura cabană de munte din masiv deținută de Clubul Alpin Elvețian. Este situată pe Plattje, o insulă stâncoasă între ghețarii Gorner și Grenz, fiind accesibilă dinspre Rotenboden (2.815 m), o stație de pe linia de cale ferată cu cremalieră Gornergrat Bahn. Cabana a fost inaugurată în 1894 și reconstruită în 1940. În 2009 a fost inaugurată o nouă cabană montană de înaltă tehnologie. Clădirea cu cinci etaje în formă de cristal este proiectată pentru a obține 90% din necesarul de energie de la soare și este folosită și ca stație de cercetare.
Celelalte cabane sunt deținute de Clubul Alpin Italian, printre care cabana Regina Margherita (în italianăCapanna Regina Margherita, 70 de locuri vara, 12 iarna), situată la 4.554 metri altitudine, pe vârful Gnifetti (în italianăPunta Gnifetti, în germanăSignalkuppe). Inaugurată în 1893 și înlocuită în 1979, este construcția din Europa situată la cea mai mare altitudine și include un laborator și un observator. Alte refugii montane deținute de Clubul Alpin Italian sunt refugiul Marinelli (în italianăRifugio Marinelli, 3.036 m, 50 de locuri), folosit pentru ascensiunea pe versantul estic, cabana Gnifetti (în italianăCapanna Gnifetti, 3.647 m, 176 de locuri), refugiul Mantova (în italianăRifugio Mantova, 3.498 m, 90 de locuri) și bivuacul Città di Gallarate (în italianăBivacco Città di Gallarate, 3.960 m, 9 locuri), situat în imediata vecinătate a vârfului Jägerhorn (3.970 m).
Cabana Monte Rosa (2.883 m), în apropierea vârfului Liskamm
Cabana Regina Margherita (4.554 metri), construcția din Europa situată la cea mai mare altitudine
Cabana Regina Margherita (4.554 m)
Cabana Giovanni Gnifetti (3.647 m)
Cabana Gnifetti (în prim-plan) și Rifugio Mantova (în plan secund)
Trasee montane
Traseul normal
Descriere: durată: 2 zile, lungime: 28 km, altitudine: 2.883 m / 4.634 m, pantă maximă: 40°, dificultate: AD III 3.2/E2 AD/S3[26]
Este în principal un itinerar pe ghețarul de pe versantul vestic al Monte Rosa (Ghețarul Monte Rosa). Pornește la cabana Monte Rosa, se străbate morena până la Obere Plattje (3.109 m), apoi o pantă de 35/40° cu o lungime de de 100 m, pentru a ajunge la o porțiune plată la 4.100 m. Până în acest punct traseul coincide cu cel către vârful Nordend (4.608 m). Traseul urmează direcția spre sud, către colul[h] Silbersattel (4.360 m), apoi creasta mixtă până la vârf (4.634 m). Deși itinerarul în sine nu este foarte dificil, necesită rezistență fizică și o bună aclimatizare[o].
Traseul pe creasta sud-estică
Descriere: durată: 1 zi, altitudine: 3.647 m / 4.634 m, pantă maximă: 45°, dificultate: AD- 3b III P3[29]
De la cabana Margherita se coboară versantul vestic al Signalkuppe (vârful Gnifetti) până la colul[h] Gnifetti (4.452 m), apoi se urmează creasta care duce la Zumsteinspitze (4.563 m). De la Zumsteinspitze, se coboară creasta nordică înzăpezită care duce la Grenzsattel (4.453 m), iar de acolo se urmează creasta sud-estică spre Dufourspitze. Ruta include o escaladă a unui perete fisurat (dificultate II) pentru a se ajunge la marginea crestei sud-estice, la nivelul vârfului Grenzgipfel (4.618 m), apoi se traversează creasta vestică (dificultate III) pentru a se ajunge la vârful Dufour (4.634 m).
Traseul pe creasta sudică (Cresta Rey)
Descriere: durată: 1 zi, altitudine: 3.611 m / 4.634 m, dificultate: AD+ 4c>3c III P4[30]
Traseul are mai multe variante inițiale, în funcție de refugiul montan de pornire, una dintre cabanele Mont Rose, Gnifetti, Mantova sau Margherita. Rutele converg către Grenzsattel (4.250 m) traversând zone cu crevase, apoi se traversează mai mult sau mai puțin orizontal până la pinten, la care se poate ajunge în diferite locuri. Pentru a se evita parcurgerea zonelor de crevase și a câmpurilor de seracuri[p] situate la o altitudine de aproximativ 4.050 m, se poate face un ocol către platoul glaciar de la 4.000 m altitudine, de unde se continuă spre Grenzsattel, iar de acolo se urmează pintenul. Ultima secțiune este ceva mai abruptă și duce direct către vârf.
Traseul dinspre colul Silbersattel
Descriere: durată: 2 zile, altitudine: 2.883 m / 4.634 m, dificultate: AD III P1 3.3/E2AD+/S4[31]
Din colul[h] Silbersattel, sunt posibile 2 variante pentru a ajunge pe vârf:
spre dreapta, urmând un coridor îngust, foarte abrupt până pe creastă, la 20 m est de punctul cel mai înalt,
spre stânga, un coridor mai larg permite ajungerea la Grenzgipfel (4.618 m), situat la 100 m est de vârf (pantă de 45/55°), apoi spre est (ocol de 4.000 de metri pentru 5 m diferență de nivel), apoi se urmează creasta spre vest până la Dufourspitze.
Traseul pe versantul estic (couloir-ul Marinelli)
Descriere: durată: 1 zi, altitudine: 3.036 m / 4.634 m, dificultate: D IV[32]
Traseul pornește de la bivuacul[n] Damiano Marinelli și urmează couloir-ul[m] abrupt Marinelli de pe versantul estic. Este un traseu lung și periculos și se recomandă a fi parcurs dimineața foarte devreme în zilele reci, pentru a scădea riscul de avalanșă.
Trasee montane către vârful Dufour
Traseul normal dinspre cabana Monte Rosa
Traseul pe creasta sud-estică
Traseul pe creasta sudică (Cresta Rey)
Traseul dinspre colul Silbersattel
Traseul pe versantul estic (couloir-ul Marinelli)
Cronologie
Prima ascensiune în 1855, pe traseul normal[33]
Prima ascensiune pe versantul estic, prin couloir-ul Marinelli[m] în 1872 (22 iulie) de către Richard și William Pendlebury împreună cu Charles Taylor și ghizii Ferdinand Imseng (Elveția), Gabriel Spechtenhauser (Austria) și Giobanni Oberto (Italia)[32][34]
Prima ascensiune peste pintenul sudic (Cresta Rey) reușită de Eustace Hulton cu ghizii Joseph Moser și Peter Rubi pe 20 august 1874[30][33]
Prima ascensiune pe creasta de sud-est (traseul din prezent dinspre cabana Regina Margherita) de Francis Thomas Pratt Barlow, George Walter Prothero cu ghizii Antonio Carrel și Peter Taugwalder la 31 august 1874[29][33]
Prima ascensiune de iarnă peste pintenul sudic (Cresta Rey), reușită de Vittorio Sella cu ghizii Daniel Maquignaz și Joseph Maquignaz pe 26 ianuarie 1884[33]
Prima ascensiune de iarnă peste creasta de sud-est realizată de Mario Piacenza, A. Curta, A. Lazier, O. Lazier la 18 ianuarie 1907[33]
Prima ascensiune solo pe partea de est reușită de Angelo Taveggia în 1924[33]
Prima ascensiune de iarnă a versantului estic în 1965 (5-6 februarie) de către ghizii montani Luciano Bettineschi, Felice Jacchini, Michele Pala și Lino Pironi[33]
În iunie 1969, schiorul extrem[q] Sylvain Saudan a coborât întregul couloir Marinelli de pe versantul estic[32][35]
Prima ascensiune de iarnă solo pe partea de est pe 4 februarie 1991, realizată de Walter Bernardi. Rănit în timpul coborârii în apropiere de Grenzsattel, Bernardi a fost salvat cu elicopterul[33]
Vârfurile Dufour și Nordend - trasee normale
Placă de vărf pe Dufourspitze
Vârful Liskamm (4.532 m)
Masivul Monte Rosa, ghețarul Grenz și muntele Liskamm
Note
^ abGuillaume Henri Dufour (15 septembrie 1787 – 14 iulie 1875) a fost un ofițer militar, inginer structurist și topograf elvețian. A slujit sub Napoleon Bonaparte și a deținut funcția de general elvețian de patru ori în cariera sa, mai întâi în 1847, când a condus forțele Confederației Elvețiene la victorie împotriva celor șapte cantoane catolice care formaseră Sonderbund („Alianța separată”) în 1845 pentru a-și proteja interesele împotriva unei centralizări a puterii. În 1864, Dufour a prezidat Prima Convenție de la Geneva care a constituit Crucea Roșie Internațională. A fost fondatorul și președintele (1838-1865) Oficiului Federal Elvețian de Topografie. A organizat realizarea Hărții topografice a Elveției, cunoscută și sub numele de Harta Dufour, o serie de hărți ale Elveției la scară 1:100 000, cea mai veche serie de hărți oficiale ale țării, realizată pentru prima dată pe baza măsurătorilor geometrice precise
^ abcHarta topografică a Elveției (în germanăTopographische Karte der Schweiz), cunoscută și sub numele de Harta Dufour (în germanăDufourkarte, în francezăCarte Dufour) este o serie de hărți ale Elveției la scară 1:100 000, cea mai veche serie de hărți oficiale ale țării, realizată pentru prima dată pe baza măsurătorilor geometrice precise
^ abcdVârful este cel mai înalt punct al unui munte. În teorie, fiecare munte are un vârf. În practică, un munte poate avea mai multe vârfuri (în englezăpeaks), cel mai înalt dintre ele fiind considerat vârf principal (în englezăsummit[en])
^Atlasul Topografic al Elveției (în germanăTopographischer Atlas der Schweiz), cunoscut și sub numele de Atlasul Siegfried sau Harta Siegfried (în germanăSiegfriedkarte, în francezăCarte Siegfried) este o serie oficială de hărți a Elveției. Publicarea sa a fost realizată de Biroul Topografic Federal sub conducerea lui Hermann Siegfried și a continuat din 1870 până în 1926. Deoarece în conformitate cu normele din prezent nu reprezintă un atlas ci o serie de hărți, istoricii o descriu prin expresia „Harta Siegfried”
^Hărțile naționale ale Elveției, denumite și hărți Swisstopo, sunt un set de serii oficiale de hărți concepute, editate și distribuite de Swisstopo, Oficiul Federal Elvețian de Topografie. Fiecare serie de hărți se bazează pe o proiecție oblică, conformă, cilindrică (proiecția Mercator), cu un sistem de coordonate elvețiene (CH1903+). Toate hărțile sunt actualizate într-un ciclu complet de aproximativ șase ani
^La 14 iulie 1775, Jean-Nicolas Couteran, Francois și Michel-Gabriel Paccard și Victor Tissai au atins o altitudine similară în timp ce încercau să urce pe Dôme du Goûter, lângă Mont Blanc
^ abcdeÎn geomorfologie, un col este cel mai jos punct de pe o creastă montană între două vârfuri
^Din 1820, recordul de altitudine în Elveția era de 4.563 metri, fiind deținut de alpiniștii care escaladaseră vârful Zumstein (Zumsteinspitze)
^Pe vremea lui Coolidge și Studer se credea că Grenzgipfel are 4.631 metri iar cele două vârfuri Dufour au 4.638 metri fiecare, adică exact cu 7 metri mai puțin, ceea ce a stat la baza argumentului că vârful atins trebuie să fi fost Grenzgipfel. Valorile măsurate din prezent, de 4.618, 4.632 și 4.634 metri, sugerează o slăbiciune în argumentul lui Coolidge, iar scriitorii moderni precum Dumler și Burkhardt consideră că expedițiile din 1848 și 1851 au avut ca destinație Ostspitze
^Epoca de aur a alpinismului a fost deceniul dintre escaladarea muntelui Wetterhorn (3.692 m) reușită de Alfred Wills în 1854 (deși Wills credea că a fost primul ajuns pe vârf, Wetterhorn fusese cucerit în 1844, iar a lui era a patra ascensiune) și prima ascensiune a muntelui Matterhorn reușită de Edward Whymper în 1865, perioadă în care multe dintre vârfurile din Alpi au fost cucerite pentru prima oară[19][20]
^John Tyndall (2 august 1820 – 4 decembrie 1893) a fost un fizician irlandez proeminent din secolul al XIX-lea, faimos pentru studiul său asupra diamagnetismului în anii 1850. A făcut descoperiri în domeniul radiațiilor infraroșii și al proprietăților fizice ale aerului, dovedind legătura dintre CO2 atmosferic și ceea ce este în prezent cunoscut sub numele de efect de seră, în 1859. Tyndall a publicat, de asemenea, numeroase cărți de știință care au popularizat fizica experimentală de ultimă generație din secolul al XIX-lea. Din 1853 până în 1887 a fost profesor de fizică la Instituția Regală a Marii Britanii (Royal Institution of Great Britain) din Londra. În 1868 a fost ales ca membru al Societății Filosofice Americane (American Philosophical Society. A fost membru al primei echipe de alpiniști care a ajuns pe vârful Weisshorn (1861) și a condus una dintre primele echipe ajunse pe vârful Matterhorn (1868). Numele său este asociat cu „Epoca de aur a alpinismului[k]”, când cele mai dificile vârfuri alpine au fost atinse pentru prima dată. Numeroase forme de relief sunt numite după John Tyndall, precum ghețarul Tyndall din Chile, ghețarul Tyndall din Colorado, ghețarul Tyndall din Alaska, Muntele Tyndall (4.275 m) din California și Muntele Tyndall (1.179 m), parte a crestei Tyndall din Tasmania
^ abcUn couloir (Pronunție în franceză: /ˈku.lwaʁ'/, „pasaj” sau „coridor”) este o vale îngustă, cu o pantă abruptă, într-o zonă montană
^ abBivuac semnifică tabără de noapte în aer liber. În Alpi, termenul de „bivuac” se referă la o structură nesupravegheată folosită de alpiniști ca adăpost și pentru înnoptat
^Aclimatizarea este procesul prin care un organism se adaptează la o schimbare a mediului înconjurător (cum ar fi o schimbare a altitudinii, temperaturii, umidității, luminozității sau pH-ului), permițând adaptarea la noile condiții de mediu. În cazul alpinismului, aclimatizarea are loc într-o perioadă relativ scurtă de timp (de la câteva ore până la câteva zile), permițând adaptarea la condițiile specifice altitudinilor ridicate, în special la reducerea concentrației de oxigen din aerul atmosferic. Aclimatizarea la mare altitudine poate dura luni sau chiar ani după ascensiunea inițială și, în cele din urmă, le permite oamenilor să supraviețuiască într-un mediu care, fără aclimatizare, i-ar putea ucide. Oamenii care migrează permanent la o altitudine mare se aclimatizează în mod natural la noul lor mediu, dezvoltând o creștere a numărului de globule roșii pentru a crește capacitatea de transport a oxigenului în sânge, compensându-se nivelurile mai scăzute ale aportului de oxigen[27][28]
^Seracuri pe ghețarul BossonsUn serac (din franceza elvețianăsérac) este un bloc sau coloană de gheață glaciară, adesea formată prin intersectarea crevaselor de pe un ghețar. În mod obișnuit de mărimea unei case sau chiar mai mari, reprezintă un pericol major pentru alpiniști, deoarece se pot prăbuși fără avertisment. Chiar și în condițiile unei perioade de vreme rece persistentă, reprezintă un impediment serios pentru călătoria pe ghețari
^Schiul extrem se desfășoară pe rute neamenajate, lungi, abrupte (de obicei, de la 45° la peste 60° sau pante între 100% și 170%), pe teren montan
Referințe
^„Monte Rosa, Elveția” [Monte Rosa, Switzerland]. peakbagger.com. Accesat în .
^„Trecătoarea Marele Saint Bernard” [Great Saint Bernard Pass]. peakbagger.com. Accesat în .
^ abde von Tschudi, Iwan (). Der Turist in der Schweiz und dem angrenzenden Süd-Deutschland, Ober-Italien und Savoyen [Turistul din Elveția și din Germania de Sud, Italia de Sus și Savoia]. Zürich: Verlag von Orell Füssli & Cie. OCLC 246611241.
^„Escursioni e impressioni - Il Monte Rosa” [Excursii și impresii - Monte Rosa]. Rivista illustrata settimanale XVI. Milano: F. Garbini (46). . Accesat în .
^„Karten der Schweiz” [Hărți ale Elveției]. geo.admin.ch. Swisstopo. Accesat în .
^Antoninetti, M.; De Min, G.; Jackson, P.; Lipizer, M.; Manzoni, M.; Marchesini, A.; Marchesini, C.; Poretti, G.; Targa, G. „La Misura del Monte Rosa” [Măsurarea Monte Rosa] (PDF) (în italiană). Arhivat din original la . Accesat în .Mentenanță CS1: Utilizează parametrul autori (link)
^„Journey through time – Maps” [Călătorie în timp – Hărți]. geo.admin.ch. Swisstopo. Accesat în .
^Rubens, Ben; Viginum Schneider Electric (). „L'Héliothermomètre d'Horace Bénédict de Saussure” [Heliotermometrul lui Horace Bénédict de Saussure]. paleo-energetique.org (în franceză). Accesat în .Mentenanță CS1: Nume multiple: lista autorilor (link)
^en Freshfield, Douglas William (). Horace-Bénédict de Saussure. Geneva: Slatkine. p. 434. ISBN 9782051010450.
^von Humboldt, Alexander (). Essay on the Geography of Plants [Eseu despre geografia plantelor]. Chicago: University of Chicago Press. p. 138. ISBN 978-0-226-36068-3.
^en Hinchliff, Thomas W. (). Summer months among the Alps: with the ascent of Monte Rosa [Luni de vară în Alpi: ascensiune pe Monte Rosa] (PDF). Londra: Spottiswoode & Co. p. 127–132. ISBN 9780282261566.
^ aben Engel, Claire Eliane (). A History of Mountaineering in the Alps [O istorie a alpinismului în Alpi]. Londra: Unwin. p. 82. ISBN 9781406709254.
^ "The Notebooks of Leonardo Da Vinci [Notele de călătorie ale lui Leonardo Da Vinci] (Nota 1060). (în engleză).
^ abcden Lunn, Arnold (). The Alps [Alpii]. Project Gutenberg. Londra: Williams & Norgate. OCLC 1339833812.
^en Horace-Bénédict de Saussure (). Voyages dans les Alpes [Călătorii în Alpi] (ed. 3). Paris: Joel Cherbuliez. ISBN 9781234403409.
^ abcdefgde Pusch, Wolfgang; Dumler, Helmut; Burkhardt, Willi P. (). Viertausender der Alpen [Vârfuri de patru mii de metri în Alpi]. Bergverlag Rother GmbH. p. 119. ISBN 9783763374311.Mentenanță CS1: Utilizează parametrul autori (link)
^ abcde Studer, Gottlieb; Wäber, Adolf (). Über Eis und Schnee: Die höchsten Gipfel der Schweiz und die Geschichte ihrer Besteigung [Despre gheață și zăpadă: Cele mai înalte vârfuri din Elveția și istoria ascensiunii lor]. 2. Schmid, Francke & Company. OCLC 1068572633.Mentenanță CS1: Nume multiple: lista autorilor (link)
^„Dufourspitze” [Vârful Dufour]. summitpost.org. Accesat în .
^Scott, Doug () [1974]. Big wall climbing [Alpinism pe pereți înalți]. New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-519767-9.
^„Alpine expedition goes online” [Expediție alpină online]. news.bbc.co.uk. BBC News. . Accesat în .
^ aben Tyndall, John (). The Glaciers of the Alps [Ghețarii din Alpi]. Londra: Longmans, Green and Co. OCLC 1560057.
^en Gos, Charles (). „The Blast of an Avalanche” [Explozia unei avalanșe]. Alpine Tragedy [Tragedie alpină]. Tradus de Malcolm Barnes. New York: Charles Scribner's Sons. OCLC 654977414.
^en Shoumatoff, Nicholas; Shoumatoff, Nina (). The Alps: Europe's Mountain Heart [Alpii: munții din inima Europei]. University of Michigan Press. ISBN 9780472111114.Mentenanță CS1: Utilizează parametrul autori (link)
^„Switzerland for skiing: Don't look down, look up” [Elveția pentru schi: Nu te uita în jos, uită-te în sus]. The Independent. independent.co.uk. . Accesat în .
^„Switzerland enjoys the highs of August 1” [Elveția se bucură de maximele zilei de 1 august]. swissinfo.ch. Accesat în .
^„Pointe Dufour: W ridge (normal route)” [Vârful Dufour: creasta vestică (traseul normal)]. camptocamp.org (în engleză). Grenoble: Camptocamp Association. Accesat în .
^Muza, Stephen R.; Fulco, Charles S.; Cymerman, Allen (). „Altitude Acclimatization Guide” (PDF). U.S. Army Research Institute of Environmental Medicine (USARIEM–TN–04–05). Accesat în .
^Baillie, Kenneth; Simpson, Alistair. „Altitude oxygen calculator” [Calculator de oxigen în funcție de altitudine]. University of Florida. Accesat în . - Altitude physiology model
^ ab„Pointe Dufour : Arête SE” [Vârful Dufour: creasta sud-estică]. camptocamp.org (în franceză). Grenoble: Camptocamp Association. Accesat în .
^ ab„Pointe Dufour : Éperon S (Cresta Rey)” [Vârful Dufour: pintenul sudic (Cresta Rey)]. camptocamp.org (în franceză). Grenoble: Camptocamp Association. Accesat în .
^„Pointe Dufour : Par le Silbersattel” [Vârful Dufour: prin Silbersattel]. camptocamp.org (în franceză). Grenoble: Camptocamp Association. Accesat în .
^ abc„Pointe Dufour: Face E (couloir Marinelli)” [Vârful Dufour: versantul estic (couloir-ul Marinelli)]. camptocamp.org (în franceză). Grenoble: Camptocamp Association. Accesat în .
^ abcdefghfr Brandt, Maurice (). Swiss Alpine Club, ed. Alpes valaisannes [Alpii Valais]. Volume 4: du Theodulpass au Monte Moro [Volumul 4: de la Pasul Teodul la Monte Moro]. Editions du CAS. ISBN 9783859020658.Mentenanță CS1: Utilizează parametrul autori (link)
^Valsesia, Teresio; Valsesia, Daniela. „Storia dell'alpinismo e personaggi illustri” [Povestea alpinismului și personaje ilustre]. macugnaga-monterosa.com (în italiană). Associazione Turistica Proloco di Macugnaga. Accesat în .Mentenanță CS1: Utilizează parametrul autori (link)
^Janody, Jeremy. „Couloir Marinelli au Mont-Rose 4563 m” [Coridorul Marinelli pe Monte Rosa 4563 m]. jeremyjanody.com. Accesat în .
Bibliografie
en Hinchliff, Thomas W. (). Summer months among the Alps: with the ascent of Monte Rosa [Luni de vară în Alpi: ascensiune pe Monte Rosa] (PDF). Londra: Spottiswoode & Co. p. 127–132. ISBN 9780282261566.
en Horace-Bénédict de Saussure (). Voyages dans les Alpes [Călătorii în Alpi] (ed. 3). Paris: Joel Cherbuliez. ISBN 9781234403409.
de Kugy, Julius (). Im göttlichen Lächeln des Monte Rosa [În zâmbetul divin al Monte Rosa]. 2. Graz: Leykam. OCLC 163050542.
fr Dumler, Helmut; Burkhardt, Willi P. (). Les quatre mille des Alpes [Vârfurile de peste patru mii de metri din Alpi]. Paris: Arthaud. ISBN 9782700313055.Mentenanță CS1: Nume multiple: lista autorilor (link)
Taylor, Charles (). „Monte Rosa from Macugnaga” [Monte Rosa dinspre Macugnaga]. The Alpine Journal, vol. 6 (41): 232-244.
Sella, Vittorio (). „Ascensione iemale del Monte Rosa” [Ascensiune de iarnă pe Monte Rosa] (PDF). Rivista Alpina Italiana, CAI, vol. 3 (2): 13-14.