Džiji
Džiji | |
---|---|
![]() Slika Šramana Džijia | |
Puno ime | Zhiyi |
Ime po rođenju | 智顗 |
Druga imena | Čen Dean () , gospodar Tjentaj(天台大師), gospdar Džidže(智者大師) |
Datum rođenja | (538-02-16)16. februar 538. |
Mesto rođenja | Gonganski okrug, Hubej Kina |
Datum smrti | 3. avgust 597.(597-08-03) (59 god.) |
Mesto smrti | Tjentajski okrug, Džeđang Kina |
Prebivalište | Kina |
Državljanstvo | kinesko |
Zanimanje | osnivač tjantajske tradicije budizma |
Delovanje | budizam |
Prethodnik | Faksu (法緒) Huejkuang () Nanjue Jujsi |
Džiji (538–597) tradicionalno se navodi kao četvrti patrijarh, ali se generalno smatra osnivačem tjentajske[1] tradicije budizma u Kini. Njegova standardna titula bila je šramana Džiji (kineski 沙門智顗), što ga povezuje ga sa širokom tradicijom indijskog asketizma. Džiji je poznat po tome što je prvi u istoriji kineskog budizma razradio potpunu, kritičku i sistematsku klasifikaciju budističkih učenja. On je takođe smatran prvom glavnom likom koji je napravio značajno razdvajanje od indijske tradicije, formirajući autohtoni kineski sistem.
Prema Dejvidu V. Čapelu, Džiji je „zajedno sa Tomom Akvinskim i Al-Gazalijem rangiran kao jedan od velikih sistematatora verske misli i prakse u svetskoj istoriji“.[2]
Biografija
Rođen sa prezimenom Čen (陳) u Huaronškom okrugu, Đing prefekture (sad Hubej), Džiji je napustio dom da bi postao monah u svojoj osamnaestoj godini, nakon gubitka roditelja i njegovog rodnog grada Đanglinga, koji je pao pod naletom vojske Zapadnog Veja kada je Džiji imao sedamnaest godina. Sa 23 godine stekao je najvažniji deo svog obrazovanja od svog prvog učitelja Nanjue Huejsija (515–577), majstora meditacije koji će kasnije biti naveden kao Džijijev prethodnik u liniji Tjentaj. Nakon perioda studija sa Huejsijem (560–567), proveo je neko vreme radeći u južnoj prestonici Đenkangu.[3] Potom je 575. godine otišao na planinu Tjentaj na intenzivno učenje i vežbanje sa grupom sledbenika. Tamo je radio na prilagođavanju indijskih principa meditacije šamate i [vipassana[|vipasjane]] (prevedeno kao „dži” i „guan”) u složen sistem prakse samokultivacije koji je takođe uključivao obrede pobožnosti i obrede ispovedanja/pokajanja. Zatim se 585. vratio u Đinling, gde je dovršio svoje monumentalne komentarske radove o Lotus sutri, Fahua vendžu (587) i Fahua sjuenji (593).
Čapel smatra da je Džiji: „...pružio religiozni okvir koji je izgledao prikladan da se prilagodi drugim kulturama, da razvije nove prakse i da univerzalizuje budizam.“[4]
Važna dela
Džijiev Sjao Džhiguan (uprošćeni kineski: 小止观; tradicionalni kineski: 小止觀; pinjin: Xiǎo Zhǐguān; Vejd-Džajls: Hsiao chih-kuan; doslovno „Mala rasprava o koncentraciji i uvidu”) je verovatno bio prvi praktični priručnik za meditaciju u Kini.[5] Svojim direktnim uticajem na Cuočan Jia bio je veoma uticajan u razvoju Čan meditacije.[6]
Rudžun Vu identifikuje Mohe Džiguan (tradicionalni kineski: 摩訶止觀; pojednostavljeni kineski: 摩诃止观; pinjin: Móhē Zhǐguān; doslovno „Veliki traktat o koncentraciji i uvidu“) Džhija kao seminalnog teksta Tjentaj škole.[7] Među Džijievim mnogim važnim delima su Liumiao Famen, Reči i fraze Lotos sutre (法華文句, Fahua Wenju), i Duboko značenje Lotos sutre (法華玄義, Fahua Xuanyi). Od dela koja mu se pripisuju (iako su mnoga možda napisali njegovi učenici), sačuvano je tridesetak.
Učenja
Četiri Samadiss
Džiji je razvio nastavni plan i program vežbanja koji je destilovan u 'Četiri samadija' (kineski: 四種三昧;[8]:p. 5 pinjin: sidžong sanmej).[9] Ova četiri Samadija su objašnjena u Džijievom 'Mohe Džiguan'.[10] To delo je glavni opus Džijieve zrelosti i smatra se da je „veliki sažetak“ budističke tradicije prema njegovom iskustvu i razumevanju u to vreme.[8]:p. 2 Tekst Mohe Džiguana je prečišćen iz predavanja koje je Džiji održao 594. u glavnom gradu Đinlingu i predstavljao je zbir njegovog iskustva na planini Tjentaj oko 585. i dosadašnjeg istraživanja.[8]:p. 5 Ako se analizira naslov, 'dži' se odnosi na „meditaciju čan, koncentrovano i mirno stanje koje se time postiže“, a „guan“ se odnosi na „kontemplaciju i mudrost koja se time postiže“.[8]:p. 4 Svanson izveštava da je Džiji smatrao da postoje dva načina džiguana: način sedenja u meditaciji 坐, i onaj „odgovaranja na objekte u skladu sa uslovima“ 歷緣對境, koji se dalje rafinira kao prebivanje u prirodnom stanju mirnog i pronicljivog uma u svim aktivnostima i uslovima.[8]:p. 4
Svanson navodi da Džiji u Mohe Džiguanu bio:
... kritičan prema neuravnoteženom naglasku na „samu meditaciju“, prikazujući je kao mogući „ekstremni“ pogled i praksu, i umesto toga nudi binom džiguan 止觀 (smirivanje/prestanak i uvid/kontemplacija, śamatha-vipaśyanā) kao sveobuhvatniji termin za budističku praksu.[8]:p. 1
„Samadi jedne prakse“ (skt. Ekavjuha Samadi; kineski 一行三昧) koji je takođe poznat kao „samadi jedinstva“ ili „smirenost u kojoj se shvata da su sve darme iste“ (Wing-tsit Chan) , je jedan od Četiri Samadija koji rafiniraju, označavaju prolaz i kvalifikuju stanje savršenog prosvetljenja izloženog u Mohe Džiguanu.[10] Daoksin je kasnije upotrebio izraz „Samadi jedinstva“.[11]
Pet perioda i osam učenja
Da bi pružio sveobuhvatan okvir za budističku doktrinu, Džiji je klasifikovao različite budističke sutre u pet perioda i osam učenja (). Oni su takođe bili poznati kao goji hakio na japanskom i osi palgio (오시팔교) na korejskom.[12][13][14]
Reference
- ^ Ziporyn, Brook (зима 2022). „Tiantai Buddhism”. Ур.: Zalta, Edward N. Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab, Center for the Study of Language and Information, Stanford University. ISSN 1095-5054. OCLC 643092515. Архивирано из оригинала 13. 11. 2022. г. Приступљено 1. 12. 2022. CS1 одржавање: Формат датума (веза)
- ^ Swanson, Paul L. (1989). Foundations of Tʻien-Tʻai philosophy : the flowering of the two truths theory in Chinese Buddhism. Berkeley, Calif.: Asian Humanities Press. ISBN 0-89581-918-X. OCLC 19270856.
- ^ Buswell, Robert Jr; Lopez, Donald S. Jr., ур. (2013). "Tiantai Zhiyi", in Princeton Dictionary of Buddhism. Princeton, NJ: Princeton University Press. стр. 911. ISBN 9780691157863.
- ^ Chappell, David W. (1987). 'Is Tendai Buddhism Relevant to the Modern World?' in Japanese Journal of Religious Studies 14/2-3, 247-266. Source: PDF; accessed: Saturday 16 August 2008. p.247
- ^ Sekiguchi, Shindai, Tendai sho shikan no kenkyu, Tōkyō: Sankibō Busshorin (1954; repr. 1961)
- ^ Gregory, Peter N (1986), Ch 'ang-lu Tsung-tse and Zen Meditation; in 'Traditions of Meditation in Chinese Buddhism', Honolulu: University of Hawaii Press
- ^ Rujun Wu (1993). T'ien-T'ai Buddhism and early Mādhyamika. National Foreign Language Center Technical Reports. Buddhist studies program, University of Hawaii Press, p. 1. ISBN 0-8248-1561-0, ISBN 978-0-8248-1561-5. Source: [1] (accessed: Thursday 22 April 2010)
- ^ а б в г д ђ Swanson, Paul L. (2002). Ch'an and Chih-kuan: T'ien-t’ai Chih-i's View of "Zen" and the Practice of the Lotus Sutra. Presented at the International Lotus Sutra Conference on the theme "The Lotus Sutra and Zen", 11–16 July 2002. Source: „Archived copy” (PDF). Архивирано из оригинала (PDF) 10. 7. 2007. г. Приступљено 10. 7. 2007. CS1 одржавање: Формат датума (веза) (accessed: 6 August 2008).
- ^ Chappell, David W. (1987). 'Is Tendai Buddhism Relevant to the Modern World?' in Japanese Journal of Religious Studies 1987 14/2-3. Source: PDF; accessed: Saturday 16 August 2008. p.249
- ^ а б Dumoulin, Heinrich (author); Heisig, James W. (trans.) & Knitter, Paul (trans.)(2005). Zen Buddhism: A History. Volume 1: India and China. World Wisdom. ISBN 978-0-941532-89-1. p.311
- ^ Sheng-Yen, Master (聖嚴法師)(1988). Tso-Ch'an. Source: „Archived copy”. Архивирано из оригинала 16. 2. 2012. г. Приступљено 16. 2. 2012. CS1 одржавање: Формат датума (веза); (accessed: 6 August 2008) p.364
- ^ Buswell, Robert E.; Lopez, Donald S. (2013). "Wushi" and "Wushi bajiao", in The Princeton Dictionary of Buddhism. Princeton University Press. стр. 1003. ISBN 978-0691157863.
- ^ English Buddhist Dictionary Committee (2009). "Five Periods", in: The Soka Gakkai Dictionary of Buddhism. Delhi: Motilal Banarsidass. ISBN 9788120833340. Архивирано из оригинала 2016-02-26. г.
- ^ The five periods were based on quotations from various sutras. cf 林志欽 (2001). 天台智顗教觀思想體系 [Tiantai Zhiyi's System of Teachings]. Chung-Hwa Buddhist Studies (на језику: кинески) (5): 210—211. CS1 одржавање: Употреба параметра аутори (веза)
Literatura
- Dharmamitra (trans.): The Essentials of Buddhist Meditation by Shramana Zhiyi, Kalavinka Press 2008, ISBN 978-1-935413-00-4
- Donner, Neal & Daniel B. Stevenson (1993). The Great Calming and Contemplation. Honolulu: University of Hawai‘i Press.
- Shen, Haiyan. The Profound Meaning of the Lotus Sutra: T’ien-t’ai Philosophy of Buddhism volumes I and II. Delhi: Originals, 2005. ISBN 8188629413
- Swanson, Paul L.; trans. (2004). The Great Cessation and Contemplation (Mo-ho Chih-kuan, Chapter 1-6), CD-ROM, Tokyo: Kosei Publishing Co.
- Tam, Wai Lun (1986). A Study and Translation on the Kuan-hsin-lun of Chih-i (538-597) and its Commentary by Kuan-Ting, Hamilton, Ontario: McMaster University
- Thich Tien Tam, trans. (1992). Ten Doubt about Pure Land by Dharma Master Chi-I (T. 47 No. 1961). In: Pure Land Buddhism - Dialogues with Ancient Masters, NY: Sutra Translation Committee of the United States and Canada & Buddha Dharma Education Association, pp. 19–51.
- Chappell, David W. (1987). 'Is Tendai Buddhism Relevant to the Modern World?', Japanese Journal of Religious Studies 14/2-3, 247-266.
- Dumoulin, Heinrich (1993). "Early Chinese Zen Reexamined ~ A Supplement to 'Zen Buddhism: A History'", Japanese Journal of Religious Studies 1993 20/1.
- Dumoulin, Heinrich (author); Heisig, James W. (trans.) & Knitter, Paul, trans. (2005). Zen Buddhism: A History. Volume 1: India and China. World Wisdom. ISBN 978-0-941532-89-1
- Hurvitz, Leon (1962). Chih-i (538–597): An Introduction to the Life and Ideas of a Chinese Buddhist Monk. Mélanges Chinois et Bouddhiques XII, Bruxelles: Institut Belge des Hautes Études Chinoises.
- Kantor, Hans-Rudolf (2002). Contemplation: Practice, Doctrine and Wisdom in the Teaching of Zhiyi (538-597), Inter-Religio 42, 21-37
- Rhodes, Robert (2012). The Development of Zhiyi´s Three Contemplations and its Relation to the Three Truths Theory. In Conference Papers: Tiantai Buddhist Thought and Practice, Taipei: Huafan University, pp. 312–357
- Stevenson, Daniel B. (1986). The Four Kinds of Samādhi in Early T'ien-t'ai Buddhism. In: Peter N. Gregory: Traditions of Meditation in Chinese Buddhism Vol. 1, Honolulu: University of Hawaii Press, pp. 45-98. ISBN 0-8248-1088-0.
- Rujun Wu (1993). T'ien-T'ai Buddhism and early Mādhyamika. National Foreign Language Center Technical Reports. Buddhist studies program, University of Hawaii Press, p. 1. ISBN 0-8248-1561-0, ISBN 978-0-8248-1561-5. Source: [2] (accessed: Thursday 22 April 2010)
- Buswell, Robert Jr; Lopez, Donald S. Jr., ур. (2013), Princeton Dictionary of Buddhism., Princeton, NJ: Princeton University Press, ISBN 9780691157863
- Chappell, David W. (1987), „Is Tendai Buddhism Relevant to the Modern World?” (PDF), Japanese Journal of Religious Studies, 14 (2/3), doi:10.18874/jjrs.14.2-3.1987.247-266
, Архивирано из оригинала 4. 3. 2009. г., Приступљено 16. 8. 2008 CS1 одржавање: Формат датума (веза)CS1 одржавање: Неподобан URL (веза)
- Donner, Neal (1991), Sudden and Gradual Intimately Conjoined: Chih-i's Tíen-t'ai View. In: Peter N. Gregory (editor), (1991), Sudden and Gradual. Approaches to Enlightenment in Chinese Thought, Delhi: Motilal Banarsidass Publishers Private Limited
- Groner, Paul (2000), Saicho : The Establishment of the Japanese Tendai School, University of Hawaii Press, ISBN 0824823710
- Hua, Hsuan (1977), The Shurangama Sutra, Volume 1, Dharma Realm Buddhist Association
- Huai-Chin, Nan (1997), Basic Buddhism: Exploring Buddhism and Zen, York Beach, Maine: Samuel Weiser, ISBN 1578630207
- Luk, Charles (1964), The Secrets of Chinese Meditation, Rider
- Ng, Yu-kwan (1990), Chih-i and Madhyamika (dissertation), Hamilton, Ontario: McMaster University, Архивирано из оригинала 03. 02. 2014. г., Приступљено 06. 10. 2023
- Snelling, John (1987), The Buddhist handbook. A Complete Guide to Buddhist Teaching and Practice, London: Century Paperbacks
- Williams, Paul (2008), Mahayana Buddhism: The Doctrinal Foundations (2nd изд.), Routledge
- Wu, Rujun (1993), T'ien-T'ai Buddhism and early Mādhyamika, National Foreign Language Center Technical Reports, Buddhist studies program. University of Hawaii Press ISBN 0-8248-1561-0, ISBN 978-0-8248-1561-5. Source: [3] (accessed: Thursday April 22, 2010)
- Ziporyn, Brook (2004), Being and ambiguity: philosophical experiments with Tiantai Buddhism, Illinois: OpenCourt, ISBN 978-0-8126-9542-7
- Ziporyn, Brook (2004). Tiantai School, in Robert E. Buswell, ed., Encyclopedia of Buddhism, New York, McMillan. ISBN 0-02-865910-4
Spoljašnje veze
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- „Archived copy” (PDF). Архивирано из оригинала (PDF) 10. 7. 2007. г. Приступљено 10. 7. 2007.
- „Archived copy” (PDF). Архивирано из оригинала (PDF) 10. 7. 2007. г. Приступљено 10. 7. 2007.