Одержимість (фільм, 1943)
Одержимість![]() | |
---|---|
Ossessione | |
![]() | |
Жанр | мелодрама, нуар |
Режисер | Лукіно Вісконті |
Продюсер | Ліберо Соларолі |
Сценарист | Лукіно Вісконті Маріо Аліката Джузеппе де Сантіс Джанні Пуччіні |
На основі | The Postman Always Rings Twiced |
У головних ролях | Массімо Джіротті Клара Каламаї |
Оператор | Доменіко Скала Альдо Тонті |
Композитор | Джузеппе Розаті |
Кінокомпанія | Industrie Cinematografiche Italiane (ICI) |
Дистриб'ютор | Netflix |
Тривалість | 134 хв. |
Мова | італійська |
Країна | ![]() |
Рік | 1943 |
IMDb | ID 0035160 |
![]() |
«Одержимість» (італ. Ossessione) — дебютний кінофільм режисера Лукіно Вісконті (1943) з Массімо Джіротті і Кларою Каламаї у головних ролях. Це перша кінострічка, витримана в естетиці італійського неореалізму[1] і, відповідно, один з наріжних каменів в історії італійського кінематографу. Деякі поціновувачі, включаючи Алена Рене, вважають «Одержимість» найкращим фільмом Вісконті.[2] Філліп Лопате[en] назвав його найкращим кінодебютом в історії кіно.[2]
У основу сюжету покладено ґрунтовно перероблений сценаристами кримінально-еротичний роман Дж. Кейна «Листоноша дзвонить двічі» (1934). Ця книга була рекомендована Вісконті його учителем Жаном Ренуаром.[3] До Вісконті роман було екранізовано у стилі нуар одним з режисерів французького поетичного реалізму П'ером Шеналем, який експериментував з новими жанрами. Через 3 роки після виходу виходу фільму Вісконті у Голлівуді за романом було знято ще один класичний фільм-нуар.
Сюжет
У корчмі біля Феррари з'являється бродяга на ім'я Джино. Красень-чоловік привертає увагу Джованни — втомленої від повсякденної рутини дружини огрядного літнього шинкаря Брегано. Любовна інтрижка швидко переростає у всепоглинаючу пристрасть. Джино пропонує Джованні тікати від Брегано, проте фатальна жінка не готова залишити щасливе і сите життя заради раю з милим в курені.
Джино залишає її на дорозі і йде шукати щастя в компанії комівояжера на прізвиську «Іспанець». (Цей персонаж, відсутній у романі, вводиться Вісконті в сюжет як натяк на бісексуальність Джино).[4] Незважаючи на можливість вільного життя, що відкрилася перед ним, з близьким йому чоловіком, доля знову зводить Джино з фатальною жінкою.
Брегано приїздить до міста Анкона для участі у конкурсі оперних співаків. Свій успіх він відмічає гулянкою в компанії дружини і Джино. По дорозі назад вночі його автомобіль потрапляє в аварію, і Брегано гине. Сцена автокатастрофи у фільмі не показана, проте все вказує на те, що під дією умовлянь Джованни смерть шинкаря підлаштував Джино.
Молодик сподівається, що ось тепер набуде довгоочікуваної свободи разом з Джованною. Проте поступово йому стає зрозумілим, що жінка занадто дорожить спадком, що дістався від чоловіка, щоб покинути насиджені місця. Крім того, вона планує отримати за його смерть велику страховку, чим викликає у Джино підозри в тому, що вона використала його для здійснення власних корисливих планів.
Поки Джино заливає алкоголем провину в смерті Брагано, що гнітить його, поліція продовжує розслідування автокатастрофи. Отримавши докази провини Джино, комісар поліції віддає наказ про його затримання. Посварившись з Джованною на запорошених вулицях Феррари, чоловік проводить час у компанії повії. Він вчасно дізнається про арешт, що йому загрожує, і таємно повертається до Джованни, щоб розпочати стосунки з чистого аркуша.
Після бурхливої любовної сцени на пляжі закохані сідають до машини, щоб поїхати з корчми, що обридає. В умовах поганої видимості Джино втрачає управління автомобілем. Автокатастрофа повторюється, цього разу перед очима глядача. Джованна гине, Джино невтішний, і тут з'являється поліція, щоб заарештувати його за звинуваченням у подвійному вбивстві — Джованни і її чоловіка.
Історичний контекст
Фільм знімався під кінець правління Муссоліні в обстановці напівсекретності на гроші, отримані Вісконті від продажу фамільних коштовностей. Автор сценарію і асистент режисера Джузеппе де Сантіс назвав фільм «Просоченим ароматом сперми і смерті». Монтажер Маріо Серандреї писав режисерові: «Це кіно особливого роду, я таке бачу уперше і обізвав би його неореалізмом» (перше вживання терміну).[3] Прем'єра «Одержимості» в італійській столиці справила враження зірваної бомби:
На тлі бутафорських історичних колосів і демагогії муссолінієвської кінопропаганди з'явилася картина, якої не торкнулися поліровка і лак. Джиротті зіграв непутящого і зухвалого бродягу, якого на злочин штовхає не лише пристрасть до жінки, але і душевна неприкаяність, втрата коренів.
— Андрій Плахов[5]
На вимогу фашистських цензорів фільм, що «оббрехав італійську глибинку», було кілька разів перемонтовано, а його негатив спалено.[3] З цієї причини, а також через складнощі з авторськими правами упродовж десятиліть фільм був практично недоступний для перегляду. Тільки під кінець життя Вісконті здійснив його відновлення на основі збереженого ним неповного контратипу.
В ролях
Актор | Роль |
---|---|
Массімо Джіротті | Джино Коста Джино Коста |
Клара Каламаї | Джованна Брагана Джованна Брагана |
Діа Крістіані | Аніта Аніта |
Еліо Маркуццо | Іспанець Іспанець |
Вітторіо Дузе | агент поліції агент поліції |
Мікеле Ріккардіні | дон Реміджо дон Реміджо |
Хуан де Ланда | Джузеппе Брагана Джузеппе Брагана |
Цікаві факти
- Прем'єрний показ «Одержимості» описується очевидцями по-різному. На ньому був присутнім син дуче, Вітторіо Муссоліні, який нібито вигукнув: «Це не Італія»! Інші згадують, що Муссоліні фільм сподобався. Провінційна влада, навпаки, прийняла фільм в штики; відомий випадок, коли для освячення «спаплюженого» фільмом кінотеатру запрошували єпископа.[6]
- Массімо Джиротті згодом зіграв аналогічну роль у дебютному фільмі іншого кінорежисера з дуже схожим сюжетом. Це був фільм Мікеланджело Антоніоні «Хроніка одного кохання» (1950).
- Незважаючи на класичний статус голлівудського фільму 1946 року, рецензент The New York Times заявив, що порівнювати його з фільмом Вісконті — все одно, що порівнювати рекламний ролик McDonald's з постановкою «Травіати».[7]
Див. також
- Листоноша завжди дзвонить двічі
Примітки
- ↑ [[https://web.archive.org/web/20110312164408/http://www.svobodanews.ru/content/transcript/269196.html Архівовано 2011-03-12 у Wayback Machine.] Лукино Висконти. К столетию со дня рождения режиссёра — Радіо Свобода © 2010 RFE/RL, Inc
- ↑ а б Cinematheque Ontario — Film Details — OSSESSIONE. Архів оригіналу за 8 травня 2021. Процитовано 1 грудня 2014.
- ↑ а б в Валерий Кичин. (2 ноября 2006). В зал будто бросили бомбу…. Российская газета. Процитовано 14 серпня 2010.
- ↑ Jacqueline Reich, Piero Garofalo. Re-viewing Fascism: Italian Cinema, 1922–1943. Indiana University Press, 2002. ISBN 0-253-34045-4. Pages 181–182.
- ↑ Ъ-Газета — Любимый актер великих режиссеров
- ↑ Henry Bacon. Visconti: Explorations of Beauty and Decay. Cambridge University Press, 1998. ISBN 0-521-59960-1. Pages 16-21.
- ↑ Movie Review — — Visconti's 'Ossessione,' at Tully Film Festival In First 35-mm. Version, Initiated Neo-Realism — NYTimes.com
Посилання
- «Одержимість» на сайті IMDb (англ.)
- Одержимість на сайті AllMovie (англ.)
- «Одержимість» на Listal.com (англ.)
|