Сідні Герберт, 1-й барон Герберт з Лі
Сідні Герберт, 1-й барон Герберт з Лі | |
---|---|
англ. Sidney Herbert, 1. Baron Herbert of Lea | |
![]() | |
Народився | 16 вересня 1810(1810-09-16)[1][2][3] Ричмонд, Річмонд-на-Темзі, Великий Лондон, Лондон[d], Англія |
Помер | 2 серпня 1861(1861-08-02)[1][2][3] (50 років) Wilton Housed, Вілтон, Вілтшир[d], Вілтшир, Велика Британія |
Країна | ![]() |
Діяльність | політик |
Alma mater | Оріел коледжd і Школа Герроу |
Знання мов | англійська |
Титул | барон і Baron Herbertd |
Посада | Secretary of State for the Coloniesd, Державний секретар з питань війни (Велика Британія), Член 18-го парламенту Сполученого Королівства[d][4], Член 17-го парламенту Сполученого Королівства[d][5], Член 16-го парламенту Сполученого Королівства[d][5], Член 15-го парламенту Сполученого Королівства[d][5], Член 14-го парламенту Сполученого Королівства[d][5], Член 13-го парламенту Сполученого Королівства[d][5], Член 12-го парламенту Сполученого Королівства[d][5] і Член 11-го парламенту Сполученого Королівства[d][5] |
Партія | Консервативна партія |
Батько | George Herbert, 11th Earl of Pembroked[6] |
Мати | Catherine Vorontsovd[6] |
Брати, сестри | Robert Herbert, 12th Earl of Pembroked, Catherine Murray, Countess of Dunmored[6], Lady Emma Herbertd[6], Lady Georgiana Herbertd[6], Lady Elizabeth Herbertd[6] і Mary Caroline Brudenell-Bruce, Marchioness of Ailesburyd[6] |
У шлюбі з | Elizabeth Herbert, Baroness Herbert of Lead[6] |
Діти | Sidney Herbert, 14th Earl of Pembroked[6], George Herbert, 13th Earl of Pembroked[6], Gwladys Robinson, Marchioness of Ripond[6], Elizabeth Maude Herbertd[3][6], Lady Mary Catherine Herbertd[3][6], William Reginald Herbertd[3][6] і Michael Henry Herbertd[3][6] |
![]() | |
|
Сідні Герберт, 1-й барон Герберт з Лі, PC (англ. Sidney Herbert, 1st Baron Herbert of Lea; (16 вересня 1810(1810-09-16), Ричмонд, Лондон[d] — 2 серпня 1861(1861-08-02), Wilton Housed, Вілтшир) — британський державний діяч, близький союзник і довірена особа Флоренс Найтінгейл.
Ранній життєпис
Сідні Герберт був молодшим сином Джорджа Герберта, 11-го графа Пембрук, а його матір'ю була російська дворянка графиня Катерина Воронцова, донька російського посла в Сент-Джеймсі Семена Романовича Воронцова.[7] Воронзов-роуд у Сент-Джонс-Вуд у Лондоні названа на честь родини.[7] Здобувши освіту в Оксфордському коледжі Герроу та Оріел, він заслужив репутацію оратора в Оксфордському союзі.
Кар'єра
У 1832 році Герберт увійшов до Палати громад як член парламенту, обраний у Вілтширі від Консервативної партії. При Роберті Пілі він обіймав незначні посади, а в 1845 році був включений до складу кабінету як військовий міністр. Герберт залишався лояльним до Піла і вважався Пілітом або ліберальним консерватором. У 1852 році Сідні Герберт був призначений військовим міністром у коаліційному уряді лорда Джорджа Абердина з 1852 по 1854 роки, відповідаючи за воєнний офіс під час Кримської війни. Герберт недовгий час обіймав посаду в першому міністерстві лорда Генрі Пальмерстона в 1855 році, але пішов у відставку, коли уряд погодився провести розслідування щодо ролі уряду в Кримській війні. Герберт знову повернувся на посаду військового міністра в 1859 році, до того часу ця посада була об'єднана з посадою державного секретаря з питань війни.
Герберт був членом Кентерберійської асоціації з 20 березня 1848 року[8].
Більшу частину свого дорослого життя Сідні Герберт керував маєтками родини Пембрук, зосередженими у Вілтон-гаусі, графство Вілтшир. Його старший зведений брат, Роберт Герберт, 12-й граф Пембрук (1791—1862), вирішив жити у вигнанні в Парижі після катастрофічного шлюбу в 1814 році (скасований у 1818 році) на сицилійській принцесі Оттавії Спінеллі ді Лауріно, принцесі Бутері).[9]
Герберт попросив свою подругу Флоренс Найтінгейл повести групу медсестер до Скутарі під час Кримської війни, і разом вони з Найтінгейл після війни очолили рух за дотримання здоров'я військовиків та реформу військового відомства. Важка праця призвела до погіршення його здоров'я, тому в липні 1861 року, отримавши звання барона в пери Сполученого Королівства, він був змушений залишити державну посаду.
Особисте життя
Вважається, що на початку 1840-х років у Герберта був роман із відомою світською красунею та письменницею Керолайн Нортон, яка не змогла розлучитися з жорстоким чоловіком, тому стосунки припинилися в 1846 році[10].
У 1846 році Герберт одружився з Леді Елізабет (1822—1911), єдиною донькою генерал-лейтенанта Чарльза Еша Корт Репінгтона та племінниця Вільяма Корта, 1-го барона Гейтсбері. Вона була філантропом, письменницею та перекладачем, а також другом Бенджаміна Дізраелі, кардинала Меннінга та кардинала Вогана. Після смерті чоловіка леді Герберт стала «затятою ультрамонтанкою» та римо-католицькою разом із їхньою старшою донькою Мері.
Родина
Сідні та Елізабет Герберти жили на Белгрейв-сквер, 49 у Лондоні та мали семеро дітей:
- Марія Катерина (1849—1935), яка 1873 року одружилася з великим теологом-модерністом, бароном (фрайнером) Фрідріхом фон Гюгелем.
- Джордж Роберт Чарльз Герберт (1850—1895), який отримав титул і згодом став 13-м графом Пембрук, поєднавши баронство з цим графством.
- Елізабет Мод (1851—1933), яка 1872 року одружилася з композитором, сером Чарльзом Юбером Паррі, 1-им баронетом (сином Томаса Гамбієра Паррі), з Хайнем-Корту, поблизу Глостера.
- Сідні Герберт (1853—1913), також член парламенту, який змінив свого брата на посаді 14-го графа Пембрук.
- Вільям Реджинальд Герберт (1854—1870), пропав безвісти в морі, перебуваючи на борту HMS <i id="mwZA">Captain</i> у 16-річному віці.
- Майкл Генрі Герберт (Почесний сер Майкл Герберт, KCMG, CB, PC) (1857—1904), на честь якого названо місто Герберт у провінції Саскачеван у Канаді) — дипломат, який завершив свою кар'єру на посаді посла Великої Британії у США у Вашингтоні, округ Колумбія, після лорда Джуліана Паунсфоте. У 1888 році одружився з Лелією «Белль», донькою Річарда Торнтона Вілсона, нью-йоркського банкіра та бавовняного брокера сера Сідні Герберта, 1-го баронета.
- Леді Констанс Гвладіс (1859—1917), яка 1878 року одружилася з Сентом-Джорджом Генрі Лоутером, 4-им графом Лонсдейлом (у першому шлюбі народилася донька). У 1885 році одруждилася з Фредеріком Олівером Робінсоном, графом де Грей, пізніше 2-й і останній маркіз Ріпон (бездітний шлюб).
Смерть та вшанування пам'яті
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/21/Statue_Of_Sidney_Herbert.jpg/220px-Statue_Of_Sidney_Herbert.jpg)
Герберт помер на 51-му році життя від хвороби Брайта, незабаром після того, як залишив державну посаду, 2 серпня 1861 року. Похований на церковному цвинтарі у Вілтоні, перебудованому його батьком у неороманському стилі, з мармуровою монументальною статуєю всередині церкви поруч із Єлизаветою, його дружиною (яка, однак, була похована в місіонерському коледжі Святого Йосипа, Мілл-Гілл, де вона була помітною меценаткою).
Його статуя Фолі була встановлена перед Військовим відомством у Пелл-Мелі у Лондоні, а згодом, після знесення цієї будівлі, була встановлена поряд із статуєю Флоренс Найтінгейл Артура Джорджа Вокера на Ватерлоо-Плейс, поруч із Меморіалом Кримської війни.
Ще одна статуя на честь Сідні Герберта була встановлена в парку Вікторія, Солсбері, графство Вілтшир. Є також меморіал йому на острові Інчкайт у Ферт-оф-Форт, який вшановує його підтримку розвитку острова.
Залив Герберта в Антарктиці та Пембрук в Онтаріо в Канаді, названі на честь Сідні Герберта. У Новій Зеландії головний геодезист Кентерберійської асоціації Джозеф Томас у 1849 році назвав найвищу вершину півострова Бенкс — горою Герберт.[8][11] У 1863 році геодезичне бюро Отаго перейменувало місто Ванака на Пембрук[12].
Примітки
- ↑ а б в Deutsche Nationalbibliothek Record #116728582 // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.d:Track:Q27302d:Track:Q36578
- ↑ а б в SNAC — 2010.d:Track:Q29861311
- ↑ а б в г д е ж Lundy D. R. The Peeraged:Track:Q67129259d:Track:Q21401824
- ↑ The London Gazette 22469 — вип. 22469. — С. 117.d:Track:Q109149591
- ↑ а б в г д е ж Hansard 1803–2005d:Track:Q19204319
- ↑ а б в г д е ж и к л м н п р с Kindred Britaind:Track:Q75653886
- ↑ а б Woronzow, HumphrysFamilyTree, accessed 4 April 2012
- ↑ а б Blain, Rev. Michael (2007). The Canterbury Association (1848–1852): A Study of Its Members' Connections (PDF). Christchurch: Project Canterbury. с. 42—43. Процитовано 21 березня 2013 року.
- ↑ Doyle, J. E. (1886). Pembroke-Zetland. The Official Baronage of England. Longmans, Green, and Company. с. 37. Процитовано 17 грудня 2022.
- ↑ Woodham-Smith, Cecil. Florence Nightingale, 1820–1910. McGraw-Hill Book Company, 1951, p. 221 at archive.org
- ↑ Hight, James; C.R. Straubel (1957). A History of Canterbury. Т. I: to 1854. Christchurch: Whitcombe and Tombs Ltd. с. 121.
- ↑ Dovey, Pam (13 червня 2017). Irish street names in Wanaka. Wanaka Sun. Wanaka Sun. Процитовано 31 липня 2021.
Джерела
- Sir Tresham Lever, The Herberts of Wilton (Murray, 1967)
- Burke's Peerage, 107th edition
- Mark Bostridge, Florence Nightingale. The Woman and Her Legend (Viking, 2008)
Посилання
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- Твори та інформація про Сідні Герберт, 1-й барон Герберт з Лі у Інтернет-архіві (англ.)
- Hansard 1803—2005: contributions in Parliament by Lord Herbert of Lea (англ.)