My Life in the Bush of Ghosts
My Life in The Bush of Ghosts![]() | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() | |||||||
Студійний альбом | |||||||
Виконавець | Девід Бірн і Браян Іно | ||||||
Дата випуску | Лютий 1981 | ||||||
Записаний | 1979-1980 | ||||||
Жанр | Авангардний фанк,[1][2] фанк-рок,[3] експериментальний рок,[4] ворлдбіт,[3] афро-рок,[5] семплоделія[6] | ||||||
Тривалість | 39:40 | ||||||
Мова | декілька мовd | ||||||
Студія звукозапису | Різні
| ||||||
Лейбл | Sire, E.G. | ||||||
Продюсер | Девід Бірн, Браян Іно | ||||||
Хронологія Девід Бірн і Браян Іно | |||||||
| |||||||
Сингли з My Life in The Bush of Ghosts | |||||||
| |||||||
My Life in The Bush of Ghosts — перший спільний студійний альбом Брайана Іно та Девіда Бірна, випущений у лютому 1981 року.[7] Це був перший альбом Бірна без його гурту Talking Heads. Альбом поєднує в собі семплований вокал і знайдені звуки, африканські та близькосхідні ритми, а також техніки електронної музики.[8] Він був записаний до роботи Іно і Бірна над альбомом Talking Heads 1980 року Remain in Light, але проблеми з очищенням семплів затримали його вихід на кілька місяців.
Назва альбому походить від роману Амоса Тутуволи 1954 року My Life in the Bush of Ghosts. Згідно з нотатками Бірна 2006 року, ні він, ні Іно не читали роман, але вони відчували, що назва «ніби інкапсулює те, про що цей альбом».[9]
Широке використання семплів на альбомі вважається новаторським, хоча його вплив на пізніші музичні жанри, засновані на семплах, обговорюється.[10][11] Pitchfork назвав його 21-м найкращим альбомом 1980-х,[12] а журнал Slant Magazine — 83-м.[13]
Запис
Іно та Бірн вперше працювали разом над альбомом More Songs About Buildings and Food 1978 року гурту Бірна Talking Heads. My Life in the Bush of Ghosts був записаний в основному під час перерви між альбомами Talking Heads Fear of Music (1979) та Remain in Light (1980), продюсером яких був Іно. Перед цим Іно також записав Fourth World, Vol. 1: Possible Musics з Джоном Джон Гасселем, який мав намір співпрацювати з Іно та Бірном над альбомом, але не зміг дозволити собі полетіти до Каліфорнії на сесії запису. Почувши записи, Гассел був «обурений» тим, що, на його думку, було привласненням його музики.[14]
Іно описав My Life як «бачення психоделічної Африки».[15] Замість звичайного поп- чи рок-вокалу, більшість вокальних партій семпловані з інших джерел, таких як комерційні записи арабських співаків, диск-жокеїв на радіо та екзорцистів. Музиканти і раніше використовували подібні техніки семплування, але, за словами дописувача Guardian Дейва Сімпсона, ніколи раніше семплування не застосовувалося «з таким катастрофічним ефектом».[16] 2001 року Іно наводив експерименти Хольгера Чукая з диктофонами і короткохвильовими радіоприймачами як більш ранні приклади семплування. Він вважав, що «різниця полягала в тому, що я вирішив зробити [семплінг] вокалу».[17] Реліз затримувався, поки тривав пошук юридичних прав на велику кількість семплів, використаних в альбомі.[9] Семпл євангелістки Кетрін Кульман, яка виконує обряд екзорцизму, призначений для «The Jezebel Spirit», був відхилений її спадкоємцями, оскільки вони заперечували проти контексту, в якому він повинен був використовуватися.[18]
Невдовзі після виходу альбому Ісламська рада Великої Британії виступила проти використання зразків читання Корану в треку «Qu'ran», вважаючи це богохульством. Бірн та Іно вилучили трек з наступних видань.[19][20] 2006 року Бірн заявив, що це не так:
![]() | Ми подумали: «Гаразд, на знак поваги до чиєїсь релігії, ми це знімемо». Ви, напевно, можете сперечатися за і проти мавпування чогось подібного. Але я думаю, що ми, безумовно, дуже обережно ставилися до всього цього. Ми доклали чимало зусиль, щоб спробувати вислухати всі голоси і переконатися, що всіх все влаштовує ... Тому я думаю, що в цьому сенсі ми відреагували, можливо, з більшою обережністю, ніж потрібно було".[19] | ![]() |
У двох треках альбому, «Regiment» і «The Carrier», використано семпли голосу ліванської співачки Дуні Юнес (в анотації до альбому вона зазначена як Дуня Юніс). Хоча Бірн і Іно подбали про те, щоб узгодити семпли з лейблом, який випустив альбом, з якого був використаний її вокал, а також відповідно заплатили за семплінг, Юніс не знала про використання її голосу в альбомі до 2017 року. Обидві пісні були видалені зі стрімінгових сервісів після того, як представник сім'ї зв'язався з дуетом через рік, і пізніше треки були відновлені, коли питання було вирішено полюбовно в позасудовому порядку.[18]
Продакшн
Упаковка
Оригінальний дизайн упаковки створив Пітер Савіль. Зображення обкладинки було створено шляхом наклеювання на монітор маленьких вирізаних фігурок людиноподібних істот і наведення на них камери для створення зворотного зв'язку, нескінченно множачи фігурки. Бірн сказав про цей процес: «Якимось чином, незважаючи на те, що це було дуже технологічно, ці методи також здавалися аналогічними тому, що ми робили на записі. Це було фанково і водночас технічно. Надзвичайно лоу-тек, насправді, і не те, що ви мали б робити з телевізором».[21]
Музичні відео
Офіційні короткометражні фільми, що супроводжують два треки, «America Is Waiting» та «Mea Culpa», були зняті режисером-колажником Брюсом Коннером.[22][23][24]
Відгуки критиків та вплив
Retrospective professional ratings | |
---|---|
Оцінки оглядів | |
Джерело | Рейтинг |
AllMusic | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Entertainment Weekly | A−[25] |
The Guardian | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
The Independent | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Mojo | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
The Observer | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Pitchfork | 8.5/10[29] |
Q | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
The Rolling Stone Album Guide | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Uncut | ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
За словами музичного журналіста Саймона Рейнольдса, багато перших рецензій на My Life in the Bush of Ghosts відкидали альбом як «експериментальну вправу яйцеголових у звукозаписній лабораторії».[32] У Rolling Stone Джон Парелес оцінив альбом на чотири з п'яти зірок і аплодував йому як «безперечно приголомшливому подвигу магнітофонного монтажу та ритмічної винахідливості», який, як правило, уникає «екзотики або миловидності», «доповнюючи джерела [мови], не поглинаючи їх».[33] Критик The Village Voice Роберт Крістгау був менш вражений, поставивши «C+» і визнавши записи «такими ж безладними і невиразними, як комерційний ф'южн і прог-рок, які вони доносять до вуха», при цьому їм бракує «пісенного розмаху Remain in Light або суворої дивакуватості Джона Гасселла».[34]
У наступні роки My Life став вважатися дуже впливовим альбомом, особливо у використанні та обробці семплів.[35] Критик AllMusic Джон Буш описує його як «новаторську роботу для незліченних стилів, пов'язаних з електронікою, ембієнтом та музикою країн третього світу».[3] Енді Гілл з The Independent визнав альбом новаторським у його реконтекстуалізації семплів у менш відверто авангардному контексті, де семпли «об'єднані фанковими ритмами у повторювані гуки».[26] Пишучи в The Observer, Джейсон Коулі сказав, що його безпосередній вплив відчувався «у творчості молодих амбітних артистів, від Девіда Сильвіана до Кейт Буш», а згодом і на більш пізніх виконавців, серед яких такі електронні артисти, як Massive Attack, Moby та Thievery Corporation.[28] Кріс Дален з Pitchfork вважав, що хоча семплований вокал альбому втратив частину свого революційного впливу, альбом в основному відповідає своїй критичній репутації «майже шедевра, віхи семплованої музики і мирного саміту в безперервній боротьбі між Заходом і рештою світу».[29]
В інтерв'ю 1985 року Кейт Буш сказала, що My Life «залишив дуже великий слід у популярній музиці».[36] Клавішник Pink Floyd Річард Райт сказав, що альбом «збив мене з ніг, коли я вперше почув його — повний барабанних петель, семплів і звукових пейзажів. Речі, які ми зараз сприймаємо як належне, але які були нечуваними у всіх, окрім найпрогресивніших музичних кіл того часу… Те, як звуки були змішані, було настільки свіжим, що це було дивовижно.»[37] Хенк Шоклі з продюсерського хіп-хоп колективу The Bomb Squad згадував про вплив альбому на продюсерську роботу Bomb Squad для гурту Public Enemy, засновану на семплах.[38]
Перевидання
My Life in the Bush of Ghosts було перевидано 27 березня 2006 року у Великій Британії та 11 квітня 2006 року у Сполучених Штатах, з ремастерингом та сімома додатковими треками. З нагоди перевидання для скачування були викладені повні мультитреки двох пісень — «Help Me Somebody» та «A Secret Life». Згідно з ліцензією Creative Commons, представники громадськості можуть завантажити мультитреки і використовувати їх для власних реміксів.[39]
Трек-лист
Вся музика написана Браяном Іно та Девідом Бірном, окрім пісні «Regiment», написаної Іно, Бірном та Майклом «Busta Cherry» Джонсом.
Сторона А | ||
---|---|---|
# | Назва | Тривалість |
1. | «America Is Waiting» | 3:36 |
2. | «Mea Culpa» | 3:35 |
3. | «Regiment» | 3:56 |
4. | «Help Me Somebody» | 4:18 |
5. | «The Jezebel Spirit» | 4:55 |
Сторона Б | ||
---|---|---|
# | Назва | Тривалість |
1. | «Qu'ran» | 3:46 |
2. | «Moonlight in Glory» | 4:19 |
3. | «The Carrier» | 3:30 |
4. | «A Secret Life» | 2:20 |
5. | «Come with Us» | 2:38 |
6. | «Mountain of Needles» | 2:35 |
Для другого видання 1981 року трек «Qu'ran» було вилучено на вимогу Ісламської ради Великої Британії. На його місце було поставлено «Very, Very Hungry» (тривалість: 3:21), раніше випущений на бі-сайді 12" синглу «The Jezebel Spirit».[20] Перше видання компакт-диску (1986) включало обидва треки, а «Very, Very Hungry» був бонус-треком. Пізніші видання (1990 і далі) слідували переглянутому порядку треків LP без «Qu'ran».
Ghosts
Широко розповсюджений бутлег уривків вийшов у 1992 році на лейблі Klondyke Records KR 21. Якість звуку майже дорівнює оригінальному CD-релізу.
- «Interview» – 3:03 (уривок з інтерв'ю Браяна 2 лютого 1980 року на KPFA-FM, де він обговорює запис альбому)
- «Mea Culpa» – 4:56
- «Into the Spirit Womb» [sic] (фактична назва треку — «Into the Spirit World») – 6:07 («The Jezebel Spirit» з оригінальним вокалом Кетрін Кульман, який її родичі відмовився ліцензувати)
- «Regiment» (Бірн, Іно, Джонс) – 4:13
- «The Friends of Amos Tutuola» – 2:01 («Two Against Three» в офіційному перевиданні 2006 року)
- «America Is Waiting» (Бірн, Іно, Білл Ласвелл, Райт, Девід Ван Тігем) – 3:42
- «The Carrier» – 4:22
- «Very Very Hungry» – 3:25
- «On the Way to Zagora» – 2:43 («Pitch to Voltage» в офіційному перевиданні 2006 року)
- «Les Hommes Ne Le Sauront Jamais» – 3:33 («Number 8 Mix» в офіційному перевиданні 2006 року)
- «A Secret Life» – 2:34
- «Come with Us» – 2:42
- «Mountain of Needles» – 2:31
За винятком зазначеного, треки — це той самий мікс, що й на попередньому релізі.
Розширене видання 2006 року
Ремастирований, з бонусними треками. 2, 3, 7 і 8 довші, ніж на оригінальному альбомі.
- «America Is Waiting» (Бірн, Іно, Ласвелл, Райт, Ван Тігем) – 3:38
- «Mea Culpa» – 4:57
- «Regiment» (Бірн, Іно, Джонс) – 4:11
- «Help Me Somebody» – 4:17
- «The Jezebel Spirit» – 4:56
- «Very, Very Hungry» – 3:21
- «Moonlight in Glory» – 4:30
- «The Carrier» – 4:19
- «A Secret Life» – 2:31
- «Come with Us» – 2:42
- «Mountain of Needles» – 2:39
- «Pitch to Voltage» – 2:38
- «Two Against Three» – 1:55
- «Vocal Outtakes» – 0:36
- «New Feet» – 2:26
- «Defiant» – 3:41
- «Number 8 Mix» – 3:30
- «Solo Guitar with Tin Foil» – 3:00
- Відео-контент Enhanced CD: «Mea Culpa» (музичне відео Брюса Коннера)
Персоналії
- Девід Бірн і Браян Іно – гітари, бас-гітари, синтезатории, барабани, перкусія, знайдені речі (Іно грає соло на синтезаторі на «Regiment»)[40]
- Джон Куксі – барабани на «Help Me Somebody» і «Qu'ran»
- Кріс Франц – барабани on «Regiment»
- Роберт Фріпп – frippertronics на «Regiment»[41]
- Майкл «Busta Cherry» Джонс – бас-гітара на «Regiment»
- Денніс Кілі – боран на «Mea Culpa»
- Білл Ласвелл – бас-гітара на «America Is Waiting»
- Мінґо Льюїс – бата, палички на «The Jezebel Spirit» і «The Carrier»
- Прейрі Прінс – кен, бас-барабан на «The Jezebel Spirit» і «The Carrier»
- Хосе Россі – конґи, гонг на «Moonlight in Glory»
- Стів Скейлз – конґи на «Help Me Somebody»
- Девід Ван Тігем – барабани, перкусія (металобрухт, знайдені речі) на «America Is Waiting» і «Regiment»
- Тім Райт – клік-бас на «America Is Waiting»
- Граки на «Help Me Somebody» люб'язно надані Ейпріл Поттс, записано у Еглінгем-Голлі
Чарти
Чарт (1981) | Пікова позиція |
---|---|
Australian Albums (Kent Music Report)[42] | 47 |
![]() | 8 |
![]() | 29 |
![]() | 44 |
Чарт (2006—2012) | Пікова позиція |
---|---|
![]() | 62 |
![]() | 29 |
Примітки
- ↑ Ciabattoni, Steve (28 квітня 2003). Brian Eno and David Byrne: My Life in the Bush of Ghosts. CMJ New Music Report. № 811. New York. с. 7. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Jackson, Josh та ін. (21 червня 2021). The Best Albums of 1981. Paste. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ а б в г Bush, John. My Life in the Bush of Ghosts – Brian Eno / David Byrne. AllMusic. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ White, Bob W. (2012). Introduction: Rethinking Globalization through Music. Music and Globalization: Critical Encounters. Indiana University Press. ISBN 978-0-253-35712-0. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Fricke, David (18 лютого 1982). Tom Tom Club: Tom Tom Club. Rolling Stone. New York. Архів оригіналу за 21 липня 2003. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Segal, Dave (18 травня 2016). Record Review: Brian Eno Couldn't Have Made a Better Farewell Album Than The Ship (Whether It's a Farewell or Not). The Stranger. Seattle. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ This Is What Hatred Did – Cristina de Middel. Archive of Modern Conflict (брит.). Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Bogdanov, Vladimir; Woodstra, Chris; Erlewine, Stephen Thomas, ред. (2002). All Music Guide to Rock: The Definitive Guide to Rock, Pop, and Soul. Hal Leonard Corporation. с. 368. ISBN 0-87930-653-X.
- ↑ а б Byrne, David (2006). Album notes for My Life in the Bush of Ghosts. Virgin Records.
- ↑ Sande, Kiran (5 серпня 2010). The Essential… Brian Eno. Fact. London. с. 7. Архів оригіналу за 16 серпня 2010. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ O'Neil, Tim (1 травня 2006). David Byrne and Brian Eno: My Life in the Bush of Ghosts. PopMatters. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ The Top 100 Albums of the 1980s. Pitchfork. 21 листопада 2002. с. 8. Процитовано =2024-05-02.
- ↑ The 100 Best Albums of the 1980s. Slant Magazine. 5 березня 2012. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Gross, Jason (July 1997). Jon Hassell interview. Perfect Sound Forever. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Robertson, Sandy (7 березня 1981). The Life of Brian in the Bush of Ghosts. Sounds. London. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ а б Simpson, Dave (24 березня 2006). Brian Eno and David Byrne, My Life in the Bush of Ghosts. The Guardian. London. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Sheppard, David (July 2001). Cash for Questions. Q. № 178. London.
- ↑ а б Hutchinson, Kate (11 серпня 2022). 'Better late than never': how Brian Eno and David Byrne finally laid a musical ghost to rest. The Guardian. London. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ а б Dahlen, Chris (17 липня 2006). David Byrne. Pitchfork. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ а б FAQ: About Brian Eno's Music & Art. Hyperreal.org. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Byrne, David. Polaroids. bushofghosts.wmg.com. Архів оригіналу за 22 вересня 2008. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ AMERICA IS WAITING — BRUCE CONNER
- ↑ MEA CULPA — BRUCE CONNER
- ↑ Bruce Conner — MEA CULPA — Art + Music — MOCAtv on YouTube
- ↑ Nashawaty, Chris (7 квітня 2006). My Life in the Bush of Ghosts. Entertainment Weekly. New York. Архів оригіналу за 22 грудня 2016. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ а б Gill, Andy (24 березня 2006). New Releases. The Independent. London.
- ↑ Fyfe, Andy (May 2006). Brian Eno and David Byrne: My Life in the Bush of Ghosts. Mojo. № 150. London. с. 122.
- ↑ а б Cowley, Jason (19 березня 2006). Reissue of the month: Brian Eno and David Byrne, My Life In the Bush of Ghosts. The Observer. London. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ а б Dahlen, Chris (23 березня 2006). David Byrne / Brian Eno: My Life in the Bush of Ghosts. Pitchfork. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Snow, Mat (May 2006). Brian Eno and David Byrne: My Life in the Bush of Ghosts. Q. № 238. London. с. 137.
- ↑ Considine, J. D. (2004). Brian Eno. У Brackett, Nathan; Hoard, Christian (ред.). The New Rolling Stone Album Guide (вид. 4th). Simon & Schuster. с. 278–280. ISBN 0-7432-0169-8.
- ↑ а б Reynolds, Simon (April 2006). Brian Eno and David Byrne: My Life in the Bush of Ghosts. Uncut. № 107. London. с. 119.
- ↑ Pareles, Jon (2 квітня 1981). My Life In The Bush Of Ghosts. Rolling Stone. New York. Процитовано 2 травня 2024.
- ↑ Christgau, Robert (4 травня 1981). Christgau's Consumer Guide. The Village Voice. New York. Процитовано 15 червня 2011.
- ↑ Jones, Andrew (1995). Cut and Paste – Roberto Musci & Giovanni Venosta. Plunderphonics, 'pataphysics & Pop Mechanics: An Introduction to Musique Actuelle. SAF Publishing. с. 165. ISBN 0-946719-15-2.
- ↑ Bush, Kate (November 1985). Interview (Інтерв'ю). Інтерв'юери: J. J. Jackson. MTV. Процитовано 3 травня 2024.
- ↑ Johnson, Howard (November 1996). Rick Wright's Record Collection. Q. № 122. London.
- ↑ Toop, David (2018). Ocean of Sound: Ambient Sound and Radical Listening in the Age of Communication. Serpent's Tail. с. 164. ISBN 978-1-78816-030-8.
- ↑ Gakuru, Alex (28 листопада 2006). Remix My Life in the Bush of Ghosts. Creative Commons. Процитовано 3 травня 2024.
- ↑ Orme, John (14 лютого 1980). Eno: The Electric Boogaloo. Melody Maker. London. Процитовано 3 травня 2024.
- ↑ 20 Dec 1979 – Blue Rock Studios New York United States – Blue Rock Studios. Discipline Global Mobile. 23 квітня 2014. Процитовано 3 травня 2024.
- ↑ Kent, David (1993). Australian Chart Book 1970–1992 (вид. illustrated). St Ives, N.S.W.: Australian Chart Book. с. 103. ISBN 0-646-11917-6.
- ↑ «Brian Eno & David Byrne — My Life in the Bush of Ghosts» (англійською). Charts.org.nz. Hung Medien.
- ↑ «Official Albums Chart Top 100». (англійською) Official Charts Company.
- ↑ "Brian Eno Chart History (Billboard 200)". Billboard.
- ↑ «Brian Eno & David Byrne — My Life in the Bush of Ghosts» (нідерландською). Ultratop.be. Hung Medien.
- ↑ «Brian Eno & David Byrne — My Life in the Bush of Ghosts» (італійська). Italiancharts.com. Hung Medien.
Посилання
- Реліз на Discogs
- Реліз на MusicBrainz