II. Constantius római császár
![]() | Nem tévesztendő össze a következővel: II. Constantinus római császár. |
II. Constantius | |
Flavius Julius Constantius | |
![]() | |
II. Constantius | |
A Római Birodalom augustusa | |
Uralkodási ideje | |
337. szeptember 9. – 361. november 3. (24 évig) Constansszal és II. Constantinusszal együtt | |
Elődje | I. Constantinus |
Utódja | Iulianus |
Életrajzi adatok | |
Uralkodóház | Constantinus-dinasztia |
Született | 317. augusztus 7. Sirmium |
Elhunyt | 361. november 3. (44 évesen) Mobsucranae Cilicia[1] |
Édesapja | I. Constantinus |
Édesanyja | Fausta Flavia Maxima |
Testvére(i) |
|
Házastársa | Flavius Iulius Constantius lánya |
Házastársa | Flavia Eusebia |
Házastársa | Faustina |
Gyermekei | Flavia Maxima Constantia Gratianus felesége |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz II. Constantius témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/04/Solidus_de_Magnence_MAN.jpg/270px-Solidus_de_Magnence_MAN.jpg)
II. Constantius, teljes nevén Flavius Julius Constantius (Sirmium, 317. augusztus 7. – Mobsucranae Cilicia, 361. november 3.) I. Constantinus másodszülött fia, a Római Birodalom keleti felének uralkodója volt 337-től, majd 350-től a birodalom egyeduralkodója, 361-ben bekövetkezett haláláig.
Trónra lépése
Constantinus 337-ben bekövetkezett halála után a birodalom stabilitására nagy veszélyt jelentett a potenciális trónkövetelők nagy száma. Három fián kívül két féltestvére és unokatestvérei is maguknak követelhették a császári címet. Constantius a veszély elhárítása érdekében radikális lépésre szánta el magát. Rokonai bűneinek és veszélyességének igazolására egy, a nikomédiai püspöktől származó tekercset használt fel, amely állítólag atyja végrendelete volt. Az állítólagos végakaratban Constantinus annak a gyanújának adott hangot, hogy halálát testvérei okozták méreggel, és fiait a bűntény megtorlására szólította fel. A dokumentum nyilvánosságra kerülése után a néhai császár rokonai bírósági tárgyalás nélkül kerültek lemészárlásra, kivéve Flavius Iulius Constantiust, Constantinus egyik féltestvérének két fiát: Flavius Claudius Iulianust és Flavius Constantius Gallust.
Azt nem tudni, hogy rokonainak lemászárlása volt-e Constantius szándéka. Iulianus később ezt állította. Több kortárs történetíró szerint az események kikerültek Constantius irányítása alól a gyilkosságok idején. A két túlélő, Iulianus és Gallus, háziőrizetbe került és Constantinus három fia – II. Constantinus, Flavius Iulius Constans, és II. Constantius – egymás között osztotta fel a birodalmat. Constantinus a nyugati provinciákat örökölte, Galliát, Britanniát és Hispániát. Constantinus legkisebb fia, Constans Itália, Illíria, az afrikai provinciák és Macedonia felett uralkodott, míg Constantius a birodalom keleti felét kapta.
Uralkodása 350-ig
A hármas rendszer 340-ben borult fel, amikor II. Constantinus öccse, Constans területeit próbálta meg elfoglalni. A kibontakozó polgárháború az agresszor halálával végződött, és Constans egymaga uralta tovább néhai testvére tartományait, a birodalom mintegy kétharmadát magáénak tudva ezzel. Constantius figyelmét testvérei háborúja közben a perzsa front foglalta le; Nagy Constantinus halála után a perzsák agresszívabb politikát alkalmaztak, és a háború kisebb megszakításokkal folyamatos volt egészen 361-ig. A váltakozó hadisikerű háború miatt 337-től 350-ig Antiochiában tartózkodott, ám testvére halála 350-ben nyugatra szólította.
Polgárháború, Constans halála
350-ben Rómában Flavius Magnus Magnentius császárrá kiáltotta ki magát és a csapatai által elhagyott Constanst hamarosan meggyilkolták. Halálának hírére Illíriában az illíriai csapatok parancsnoka, Vetriano Constantius nővére, Constantina kérésése caesárrá kiáltotta ki magát. Constantius először elfogadta Vetrianót uralkodótársnak, ám 350 decemberében a társuralkodók közös beszéde alkalmával a légiók előtt megfosztotta Vetrianót a császári bíbortól, bár életét megkímélte. Constantius ezután a trónbitorló Magnentius ellen vonult, és mai Eszék környékén véres ütközetben megverte. Magnentius 353-ig ellenállt, majd egy újabb csatavesztés után öngyilkosságot követett el.
Constantius egyeduralkodóként
Az állandó perzsa fenyegetés miatt a nyugatra vonuló augustus 351-ben kénytelen volt Gallust caesárrá kinevezni és megbízni a keleti provinciák felügyeletével. Consantius Mediolaniumba (a mai Milánó) helyezte át székhelyét annak érdekében, hogy stabilizálja a birodalom nyugati felét. Gallus azonban hamarosan árulás gyanújába keveredett, és 354-ben kivégezték. Testvére, Iulianus Constantius feleségének köszönhetően elkerülte bátyja végzetét, és 355-ben őrá ruházta Constantius a caesári címet, a nyugati provinciák felügyeletével megbízva. Iulianusnak sikerült stabilizálnia az állandó barbár betörések miatt Gallia-szerte zűrzavarossá vált helyzetet, ám ezzel Constantius irigységét is felkeltette.
Valláspolitikája
Apjukhoz hasonlóan Constantinus három fia is keresztény volt és aktív szerepet vállaltak terjesztésében és egyben belső harcaiban. Constantius ediktumot adott ki a 350-es évek elején a pogány vallási rítusok azonnali felfüggesztése és a pogány templomok bezárása érdekében, ám erőteljes kétségek vannak azzal kapcsolatban, hogy ezt az intézkedést mennyire tartották be a birodalomban.
A különböző keresztény frakciók harcaiban Constantius erőteljesen részt vállalt. A császár az arianista irányzatot követte és több zsinaton is kiállt nézetei mellett. Az arianizmus elszánt ellenségének számító Libériusz pápát száműzte Rómából és a pápa csupán a császár halála után gyakorolhatta újra hatalmát.
Polgárháború Iulianussal, Constantius halála
Constantiust a kiújult perzsa háború újra keletre szólította és 360-ban a perzsa fenyegetés ürügyén Flavius Claudius Iulianus légióinak keletre menetelését rendelte el. A légiók megtagadták az engedelmességet és Iulianust kiáltották ki augustusnak. Constantius békét kötött a Szászánida Birodalommal és nyugatra indult seregeivel, ám útközben betegség következtében a ciliciai Mobsucranae településen meghalt. Végakaratában Iulianust örökösének nevezte meg.
I. Constantinus és fiai
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ef/Impero_Romano_da_maggio_a_settembre_337.png/350px-Impero_Romano_da_maggio_a_settembre_337.png)
Constantinus három fia – II. Constantinus, Constans, és II. Constantius – egymás között osztotta fel a birodalmat. II. Constantinus a nyugati provinciákat örökölte, Galliát, Britanniát és Hispániát. Constans Itália, Illyricum, az afrikai provinciák és Macedónia felett uralkodott, míg II. Constantius a birodalom keleti felét kapta. Ezeken kívül mostohatestvére, Dalmatius hasonló nevű fiának és idősebb Dalmatius öccsének, Hannibalianus hercegnek is juttatott egy-egy országrészt.
![]() | Lásd még: Éremábrázolások a római császárkorban |
(335-337r.
- II. Constantius
(Flavius Julius Constantius)
Jegyzetek
- ↑ Ammianus Marcellinus: Res Gestae, 21.15
Külső hivatkozások
![Commons:Category:Constantius II](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/50px-Commons-logo.svg.png)
- DiMaio, Michael, and Robert Frakes, "Constantius II," De Imperatoribus Romanis oldala.
Elődei: Flavius Iulius Iulianus és Sextus Anicius Paulinus | ![]() | Utódai: Flavius Iulius Constantius és Lucius Valerius Maximus Basilius |
Elődei: Flavius Ursus és Flavius Polemius | ![]() | Utódai: Septimus Acindynus és Lucius Aradius Valerius Proculus |
Elődei: Antonius Marcellinus és Petronius Probinus | ![]() | Utódai: Marcus Placidus és Flavius Romulus |
Elődei: Flavius Amantius és Marcus Nummius Albinus | ![]() | Utódai: Vulcacius Rufinus és Flavius Eusebius |
Elődei: Flavius Magnus Magnentius (nyugat) és Gaiso (nyugat) keleten nincs consul | ![]() | Utódai: Flavius Magnus Magnentius (nyugat) Decentius (nyugat) és II. Constantius (kelet) Flavius Constantius Gallus (kelet) |
Elődei: II. Constantius és Flavius Constantius Gallus (kelet) és Decentius és Paulus (nyugat) | ![]() | Utódai: II. Constantius és Flavius Constantius Gallus |
Elődei: Magnentius és Decentius (nyugat) és II. Constantius és Gallus (kelet) | ![]() | Utódai: Saturninius Secundus Salutius és Quintus Lollianus Mavortius |
Elődei: Saturninius Secundus Salutius és Quintus Lollianus Mavortius | ![]() | Utódai: II. Constantius és Flavius Claudius Iulianus |
Elődei: II. Constantius és Flavius Claudius Iulianus | ![]() | Utódai: Censorius Datianus és Naeratius Cerealis |
Elődei: Flavius Eusebius és Flavius Hypatius | ![]() | Utódai: Flavius Taurus és Flavius Florentius |
Előző uralkodó: I. Constantinus | Római császár 337 – 361 ![]() | Következő uralkodó: Flavius Iulianus |
Ókorportál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap