Vezetékes rádió
A vezetékes rádió olyan hangerőszabályozással, ki- és bekapcsolási lehetőséggel ellátott hangszórók hálózata, amelyekhez a rádióműsort nagy teljesítményű erősítővel táplált vezetékhálózattal juttatják el a helyi központok stúdiójából. Ezek a stúdiók önálló műsort is adhatnak, általában azonban rádió-vevőkészüléken vett központi adást továbbítanak. Léteznek olyan vezetékes rádió hálózatok, ahol több műsor közül választhat az előfizető, s léteznek olyanok, ahol csak egy adás hallgatható. A vezetékes rádió pont – sok pont (point to multipoint) struktúrájú, szimplex hangalapú vezetékes műsorszolgáltatás, melynél az adás helye és időpontja nem véletlenszerű, és a hallgató(k) helyhez kötöttsége sem előfeltétel.[1]
Vezetékes rádió a világban
Csehszlovákia
Az országban 1954-ben kezdték kiépíteni a vezetékes rádióhálózatot, de a próbaadások már 1952-ben megkezdődtek.[2] Az üzemszerű adás 1955. augusztus 1-jén indult meg.[3] A vezetékes rádióvevőket Csehszlovákiában általában lakásokban, irodákban, irodákban, iskolákban, óvodákban és szállodai szobákban helyezték el. A hallgatott tartalom magas technikai minőségének, a zavartalan vételnek, illetve a tartalom könnyű szabályozhatóságának köszönhetően a kormány a kezdetektől maximálisan támogatta a rendszert. Az alacsony készülékár, az olcsó üzemeltetés, a kedvező előfizetési díjak miatt a hallgatók körében hamar népszerűvé vált. Egyes előfizetői állomások olyan kimenettel is rendelkeztek, amely lehetővé tette a rádióműsorok magnóra történő felvételét. A havi használat teljes ára 15 CSK volt.[4] A csehszlovák vezetékes rádió 1968-ban 650 ezer előfizetővel rendelkezett.[2]
A vezetékes rádió a csehszlovák rádió adását közvetítette. Az adás hajnal 4 órakor kezdődött, 8 és 9 óra között között technikai szünetet tartottak, majd éjfélig tovább sugároztak. A technikai szünetben vagy szükség esetén napközben a regionális stúdiók saját műsorral csatlakoztak az adáshoz.[2] A vezetékes rádió fontos szerepet töltött be 1968-ban, amikor a Varsói Szerződés csapatai bevonultak Csehszlovákiába. A bevonulás napján kikapcsolt rádióadók helyett a vezetékes rádió közvetítette a Központi Bizottság megszállásról szóló közleményét, így a hallgatók széles körben értesültek az ország megszállásáról.[5][2]
Az egyre szélesebb körben elterjedő, egyre jobb minőségű rádióadásoknak, valamint a televíziózás fejlődésének köszönhetően a vezetékes rádió előfizetőinek száma csökkenésnek indult. 1989 körül ez a szám meredeken zuhanni kezdett, miközben a rendszer fenntartási költségei egyre növekedtek. Egy 1990-es terv szerint a költségesebb javítást igénylő részek megszüntetése mellett a hálózat addigi állapotát megőrizték volna, végül azonban a hálózat jelentős részét 1995-ben felszámolták, majd 1999-ben Szlovákiában és Csehországban is végleg megszüntették. A rendszert azonban egyes települések és városok saját műsoruk, hivatalos közlemények sugárzására ma is használják.[2] A vezetékes rádió elve alapján intézményekben, cégeknél, iskolai létesítményeiben napjainkban is történik műsorszolgáltatás.
Észak-Korea
Észak-Korea az 1940-es években szovjet mintára, a Szovjetunió segítésével hozta létre vezetékes rádió rendszerét, amelyet harmadik adásnak nevezett el. Az észak-koreai kormány 1975-ben adta hírül, hogy az egész országban kiépült a rendszer, minden várost és falut elért a szolgáltatás. A hálózatot a Kommunikációs Minisztérium üzemelteti, s az 1980-as évek óta kötelező minden új lakóházba már az építés során beszerelni. A lakások mellett a középületekben iskolákban, irodákban, üzemekben, illetve a szabad térre helyezett hangszórókban is hallható a vezetékes rádió adása.[6] Észak-Koreában fontos szempont volt az is, hogy a déli adások vételét lehetetlenné tegyék.[7]
Finnország
Finnországban a fővárosi telefontársaság 1933-ban kezdte meg rádióműsorok telefonvonalon történő sugárzását, az érdeklődés azonban olyan csekély volt, hogy a szolgáltatást rövidesen abbahagyták.[8]
Franciaország
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/dd/Theatrophone_-_Affiche_de_Jules_Cheret.jpg/174px-Theatrophone_-_Affiche_de_Jules_Cheret.jpg)
Franciaországban 1890 és 1931 között üzemelt a Théâtrophon elnevezésű vezetékes rádió szolgáltatás, amely telefonvonalak és készülékek segítségével színházi, operaházi műsorokat sugárzott. A rendszert Portugália és Nagy Britannia is átvette. A 19. század végén számos helyen, szállodai előcsarnokokban, kávézókban érmével működő lehallgatóállomások segítségével lehetett igénybe venni a szolgáltatást.[9] Az 1930-as években a francia posta a nagy gyárvidékeken, illetve a rossz vételviszonyokkal rendelkező, a rádióadóktól távol fekvő vidékeken távbeszélő előfizetők számára vezetékes rádió szolgáltatást indított. A vezetékes rádión 4-5 tetszés szerint választható műsort lehetett hallgatni.[10]
Hollandia
Hollandiában 1924. április 15-én alakult meg az első vezetékes rádió társaság, az Eerste Nederlandsche Radio Centrale (ENRC), amely 1929-re már 3500 előfizetőt mondhatott magáénak. Hágában és Rotterdamban saját vezetékes rádió hálózat jött létre, de országszerte számos más hálózat is épült. 1935-ben a rádiók engedélyt kaptak arra, hogy az esti órákban vezetéken keresztül a saját műsorukat sugározzák. Elősegítette a vezetékes rádióelterjedését az is, hogy komolyzenei gramofonlemezeket jogdíj nélkül játszhattak le, de 1933-tól Hilversum I. és II. programjait is közvetíteni kezdték. Az Európában növekvő háborús veszély miatt a légvédelmi jelentéseket is a vezetékes rádió volt hivatott továbbítani.[11]
A második világháború idején a német megszállás alatt tilos volt rádió-vevőkészüléket üzemeltetni, ami megnehezítette a szövetséges rádióállomások, különösen a Radio Oranje és a BBC vételét. A megszálló hatóságok által jóváhagyott műsorok vételére ezt követően a vezetékes rádió maradt az egyetlen legális lehetőség. A németek 1943-ban azt is elrendelték, hogy Hollandiában minden rádióelosztó hálózatot, beleértve a magánhálózatokat is, az állami vezetékes rádiót üzemeltető posta működtessen. A második világháború utáni években ez a monopólium megmaradt. A megszállás első éveiben sok előfizető elfordult a vezetékes rádiótól, mert nem bíztak egy olyan kommunikációs eszközben, amely teljes mértékben a megszálló erők ellenőrzése alatt állt.[12]
A posta 1958-tól úgynevezett szabványos csatlakozási pontokat telepített az új otthonokba. A házban található aljzat a telefonkapcsolaton kívül a vezetékes műsorszórási csatlakozást is tartalmazta. Hollandiában 1958-ban 540 ezer volt a vezetékes rádióra előfizetők száma. Ekkor Magyarországon nagyjából 250 ezer hallgatóhoz jutott el vezetékes rádióadás.[13]
A vezetékes rádió iránti érdeklődés általános csökkenése miatt már 1964-ben elhatározták, hogy nem bővítik tovább a rendszert. Az utolsó még működő vezetékes rádió hálózatot 1975. január 31-én zárták be. A holland szenátus és a képviselőház továbbra is rendelkezik olyan saját vezetékes rendszerrel, amely az épületek helyiségeiben hallgatható. A képviselőház vezetékes sugárzását a legtöbb holland kábelhálózat is közvetíti. Egyes felekezeteknél még mindig működik a fogyatékkal élők és betegek egyházi rádiójának vezetékes adása. Emellett az országban más helyi vezetékes műsorszolgáltatók is működnek, köztük amatőr zenei adók is.[11]
Kína
Kínában az 1950-es években a telefonhálózatot használták fel az adások közvetítésére oly módon, hogy bizonyos napszakokban nem lehetett telefonálni, hanem a telefonhálózaton át rádióprogramokat közvetítettek, mindenekelőtt a vásárvárosokban és nagyobb községekben a szabadban felszerelt hangszórók segítségével. Mivel a kulturális forradalom éveiben százával szüntették meg a tartományi, járási újságokat és folyóiratokat, az információhiány pótlására az 1960-as évek végétől erőteljesebben kezdték fejleszteni a vezetékes rádióhálózatot. Az 1970-es években építették ki a vezetékes rádió saját vezetékrendszerét, amely először a kommunaközpontokat kötötte össze, majd a kommunákban létesített közvetítőállomások továbbították az adást a munkahelyekre vagy a lakásokba, illetve a szabadban felszerelt hangszórókhoz. A stúdióhálózatok kisfeszültségű adóberendezésből, fából vagy betonból készült vezetéktartó oszlopokból és csupán a készülék be- és kikapcsolását biztosító vevődobozokból álltak.
Egy-egy járási stúdió, amely 20-30 főnek adott munkát átlagosan 750 ezer embert informált. A helyi stúdiók legalább napi hatórás programot sugároztak: részben a tartományok és nagyvárosok központi stúdióinak programját vették át, részben helyi híreket, időjárás-jelentést, hirdetéseket olvastak be, de saját szórakoztatóműsort – zenét, novellákat, kisebb rádiójátékokat – is adtak. Rendszeres oktatás és közérdekű közlemények is szerepeltek a stúdiók programjában. Megfigyelhető volt, hogy a vezetékes rádióhálózat rugalmasabbá és őszintébbé tette a tájékoztatást, mert a helyi riporterek és a helyi tisztségviselők nyíltabban beszéltek, mert tudták, hogy más járásokban, más vidékeken nem hallják, amit mondanak.
Ebben az időszakban a vezetékes hálózat volt az egyetlen információforrás az idősebb, írástudatlan néprétegek számára. A központi állomásokkal ellentétben a helyi stúdiók mindenütt a helyi dialektust használták. A kommunák és a termelőbrigádok számára a vezetékes rádió olyan kommunikációs csatornát jelent, amelyen keresztül a nagy mezőgazdasági munkák idején állandó kapcsolatot tarthattak a különböző termelőegységekkel. Nagy teljesítményű hangszórókat szereltek fel aratáskor a földeken, hogy a munkát serkentő zenét és jó hangulatot keltő szórakoztató programokat sugározzanak.[14]
Lengyelország
A második világháború során az ország minden rádiógyára, rádióstúdiója és adóállomása, emellett a lakosságtól elkobzott vevőkészülékek túlnyomó többsége is megsemmisült. Ehhez hozzáadódott az is, hogy az ország villamosításának mértéke rendkívül alacsony volt, 1946-ban a falvak mindössze 6%-ában volt elektromos áram. Így kényszerből az ország rádióval való ellátását alacsony frekvenciájú, külön vezetékeken keresztül történő műsorsugárzással oldották meg. Az első telepítések 1945-ben indultak, 1946-ra már 333 rádióállomás működött. A vezetékes műsorszórás ennek ellenére nem akadályozta meg a hagyományos rádiózás fejlődését, a két rendszer egymással párhuzamosan működött. A legtöbb vezetékes rádióelőfizetőt, 1 millió 622 ezer főt 1957-ben regisztrálták, ekkor a távvezetékek hossza 86 ezer kilométer, a rádióközpontok száma pedig 3500 volt. A hagyományos rádióvevők száma Lengyelországban ekkor nagyjából 2 millió volt. A későbbi években ezek az arányok megváltoztak, és az 1960-as évek végére a vezetékes előfizetők száma jelentősen csökkenni, míg az antennás előfizetők száma emelkedni kezdett. A vezetékes rádiót az 1970-es években kezdték előfizetői elhagyni, az eszközöket és a hálózatot később iskolákban, munkahelyeken és közösségi szállásokon használták.[15]
Moldova
A fővárosban, Chișinăuban még 2017-ben is több mint 23 ezren használtak vezetékes rádiót. Havonta ugyan közel 100-an iratkoztak le a vezeték nélküli rádióról, de eközben 2-3 új felhasználó is csatlakozott a rendszerhez. Ekkoriban havi szinten 8-9 lejt fizettek a szolgáltatás előfizetői.[16] Egyes településeken a Szovjetuniótól örökölt rádióhálózatot újra üzembe helyezték. A Sîngerei körzetben 1998-ban kezdett újra sugározni a vezetékes rádió. Az adásokat többségében idős emberek hallgatják, a vezetékes rádió egyes falusiak számára az egyetlen információforrássá vált.[17]
Nagy Britannia
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3a/1917_London_Electrophone_hospital_listeners.jpg/220px-1917_London_Electrophone_hospital_listeners.jpg)
Az Egyesült Királyságban, javarészt Londonban 1895 és 1925 között üzemelt az Electrophone elnevezésű vezetékes rádió. Hagyományos telefonvonalak segítségével élő színházi előadásokat, zenekari előadásokat, vasárnapi istentiszteleteket közvetített olyan előfizetőknek, akik a műsort speciális fejhallgatók segítségével hallgattak. Az éves díjat, 5 fontot csak a jómódúak tudták kifizetni. Viktória királynő is Electrophone-előfizető volt. Néhány szállodában érmével működő vevőkészülékeket szereltek fel, néhány percnyi adást hat pennyért lehetett meghallgatni. Az első világháború időszakában egyes kórházakban a betegek számára ingyenesen biztosították az adást. Az 1920-as években a rádió elterjedésekor megszűnt.[18]
A brit Rediffusion cég elődje 1928-ban alapult s egészen 1988-ig működött.[19] Kezdetben rádió, majd később televíziós műsorok vezetékes szolgáltatását végezte. Nem csupán az Egyesült Királyságban, hanem a brit gyarmatbirodalom számos részén épített ki vezetékes rádiórendszert. Hongkongban 1949-től működött vezetékes rádió, napi 24 órában angolul és kantoni nyelven sugárzott. A korai műsorok egy része színdarabokat, történeteket, koncerteket és kantoni operákat tartalmazott. A hongkongi teázók egyik fő vonzereje ezek a vezetékes rádióközvetítések voltak. 1957-től kábeltelevíziós szolgáltatást is nyújtott.[20][21] Többek között a gyarmati Barbadoson 1934-től, Máltán 1935-től, illetve Szingapúrban 1949-től üzemelt vezetékes rádió.[22][23]
Németország
Németországban már 1925-től kezdődően kísérleteztek azzal, hogy az elektromos hálózaton keresztül juttassanak el műsorokat a hallgatóknak. Az adások rossz minősége miatt a kísérlet nem volt hosszú életű, pár hónap után abbamaradt. Ezt követően, 1935-től német nagyvárosokban (pl. Berlin, Hamburg, Lipcse, Kiel, Lübeck stb.) működött a telefonvonalat használó nagyfrekvenciás vezetékes rádió, a Drahtfunk. Telefonhívás esetén a rádióvétel abbamaradt, azt befejezve tovább folytatódott. A német rádióipar gyártott olyan rádiókat is (pl. Graetz 51W), amellyel mind hagyományos rádióadást, mind a vezetékes rádió adását fogni lehetett. De olcsón megvásárolhatók voltak azok a csatlakozóberendezések, amellyel bármely rádióvevőt a telefonvonalra lehetett kötni.
A Szovjetunió ellen folytatott német háború során a német propagandaminiszter, Göbbels többször sajnálkozott amiatt, hogy a Szovjetunió népei felé kilátástalan a rádiós propaganda, mert a szovjet kormány ravasz módon nehézzé tette ország lakosságának rádiós vételt, és elsősorban a vezetékes rádióra szorítkozik.[24]
A második világháború idején Berlinben, Hessen-Nassauban, a Ruhr-vidéken és Emden térségében a vezetékes rádióadókat azért üzemeltették, hogy figyelmeztessék a lakosságot az ellenséges repülőgépek támadásaira. A földi rádióadókat ilyenkor kikapcsolták, hogy az ellenséges bombázók ne használhassák fel azokat a navigációhoz. Miután a rádióadók egy egyezményes jel sugárzását követően beszüntették az adást, a vétel már csak vezetékes rádión keresztül volt lehetséges. A Reichspost 1942 után minden vezetékes csatornát a honi légoltalom szolgálatába állított, az egész hálózaton ezt sugározták. Berlinben a második világháború utáni az amerikai szektor a közép- és hosszúhullámú adók hiánya miatt elrendelte a vezetékes rádiózás újraindítását, amely később RIAS néven kezdte meg tevékenységét. 1954-ben még 46 vezetékes hálózati csoport működött a Német Szövetségi Köztársaságban, 362 vezetékes erősítő állomással. Nyugat-Németországban 1963. június 30-án, Nyugat-Berlinben pedig 1966-ban szűnt meg a vezetékes rádió.[25]
Olaszország
Az országban 1909-ben jött létre a L'Araldo Telefonico, amely egy telefonvonal segítségével híreket és kulturális műsorokat közvetítő, Rómában működő vállalkozás volt. Az előfizetők speciális fejhallgató segítéségével, saját telefonvonalukon hallgathatták a műsort. Az adást 1916-ban a cég csődje miatt felfüggesztették, de 1922-ben újraindultak, sőt, kiterjesztették működési területüket Milánóra és Bolognára is.[26] Az adások reggel 8 órakor kezdődtek, óránkénti hírblokkokat, tőzsdei híreket és pontos időjelzést közvetítettek. A zenés műsoroknak nagy jelentősége volt, mert a L'Araldo Telefonico élő zenét közvetíthetett mind saját stúdiójából, mind pedig különböző színházakból, operákból. A L'Araldo Telefonico műsorán ezen túl novellák, regényrészletek, nyelvtanfolyamok is szerepeltek. Különleges események alkalmával gyorshíreket is közöltek oly módon, hogy helyszínen lévő újságíróik a hír megírása után futárok segítségével eljuttatták a szövegeket a szerkesztőségbe, ahol azokat felolvasták. A L'Araldo Telefonico kezdetben előnyben volt a rádióállomásokkal szemben, mivel kizárólagos szerződéseket kötött a legfontosabb színházakkal. Később azonban ez az előny megszűnt, a vezetékes adásszolgáltatók már nem is készítettek műsorokat, hanem a helyi rádióműsorok telefonvonalon keresztül történő sugárzására korlátozták működésüket. A bolognai szolgáltatás maradt az utolsó, amely egészen 1943-ig fennmaradt, bár az előfizetők száma mindössze százra csökkent. A L'Araldo Telefonico éves előfizetése 5 lírába került, melyhez a vevőkészülék telepítéséhez a regisztrációkor 15 lírát kellett hozzáadni. Az előfizetők száma 1913-ban elérte az 1315-öt, közéjük tartozott Benito Mussolini is.[27]
A RAI (Radiotelevisione Italiana) 1958. december 1-jén eleinte három (később hatra bővülő) csatornán indította telefonvezetékes rádió szolgáltatását, a Filodiffusiont. A műsorok meghallgatásához az előfizetőknek csatornaválasztóval ellátott hangszórókra volt szükség. Ebben az időszakban az ország rádiós lefedettsége közel sem volt teljes, emellett a középhullámú adások minősége gyakran elmaradt a kívánatostól. A Filodiffusion ennél sokkal jobb hangminőségű műsorok vételét tette lehetővé, mert sávszélessége az URH adásokhoz hasonlóan 15 kHz volt, szemben a rádióadók által sugárzott középhullám 4,5 kHz-ével. A kábeles átvitel tiszta hangzást, mindenütt elérhető adást garantált az ország egész területén.[28] A vezetékes rádió előfizetőinek száma az 1960-as években folyamatosan növekedett s az 1980-as évekre meghaladta az 500 ezret.[29] Az URH adások bevezetésével, illetve a magánrádiók megjelenésével egyre inkább a klasszikus zene szerelmeseinek rétegadójává vált a Filodiffusion. A kábelen keresztül továbbított analóg jelben nem volt digitális tömörítés, ezért a minőség alapvetően jobb volt, mint a tömörítéssel dolgozó digitális csatornáké. A rádió 1997 óta DAB-ban sugárzott, 1999-től pedig már az interneten keresztül is hallgatható volt. A RAI Filodiffusione 2017-ben még hat csatornán sugározta az adását.[30]
Románia
A bukaresti Radio Popular gyár szovjet minta alapján már 1949-ben megkezdte a vezetékes rádiók gyártását. Kezdetben puritán kivitelű, pácolt fadobozos hangszórókat gyártottak, később, a kereslet növekedésével díszesebb kivitelben is készítettek hangszórókat. A rádió hangszóróit műanyag dobozos kivitelben, többféle színben, díszítéssel a bukaresti Electronica üzem 1982-ig gyártotta, akkor leállt a termeléssel, de az Întreprindere de Electronică Industrială R-20039 típusszámon még 1990-ben is gyártott vezetékes rádióhoz hangszórókat.[31][32][33]
A hangszórókat általában közösségi helyekre, népkönyvtárakba, gyógyszertárakba, üzletekbe, illetve lakásokba telepítették. A hangszórókat sok helyen csiripelőnek, csipogónak (ciripitor) nevezték. A román kormány a legszegényebb néprétegekhez is kiépíttette rádióhálózatot. Az üvegszigetelőkre rögzített, légvezetékes hálózat építését, illetve üzemeltetését előfizetési díj fejében a P.T.T.R. (Poştă-Telefon-Telegraf-Radio) végezte. A román vezetékes rádió 5 órától 17 óráig a Bukarest 1 országos rádió műsorát sugározta.[34] A moldvai csángók 20. századi kultúraváltásának szerves része volt a vezetékes rádió, amely nyomán a közösségekben rohamosan elterjedtek a román nyelvű nép- és műzenei alkotások, megváltoztatva a csángók tradicionális zenei kultúráját.[35] Ugyanez a folyamat volt megfigyelhető a Szeben megyei szászok esetében is.[36]
Svájc
Az ország hegyvidéki régióiban, ahol a rádióvétel problémákkal küszködött már 1931-ben használni kezdték a vezetékes műsorszolgáltatást (Schweizer Telefonrundspruch). Ehhez a meglévő telefonhálózatot használták oly módon, hogy az adást kezdetben alacsony frekvenciás technológiával, később, 1940-es évektől nagyfrekvenciával közvetítették. Az előfizetőknél lévő készülékek alkalmasak voltak hat külön csatorna vételére. Ehhez a svájci rádióipar külön készülékeket is gyártott, amelyeken nem volt állomásvállasztó skála, csak hat számozott nyomógomb (pl. HF-TR - 1947; Weggis 5860 - 1958; Weggis 60-HS - 1969; Weggis 60-NL – 1984). A vezetékes rádió 1998-ig üzemelt Svájcban.
Svédország
Az országban 1943 és 1971 között üzemelt vezetékes rádióhálózat, de már az 1930-as években történtek kísérletek a meghonosítására. Az évtized végén épített városi lakóépületekbe már előzetesen betervezték a vezetékes rádió hálózatát is. 1946-ban a svéd kormány tervet dolgozott ki a hálózat bővítésre, amellyel 700 ezer hallgatót kívánt előfizetővé tenni. A tervekkel szemben az előfizetők száma mindössze 400 ezer fővel érte el a csúcsot 1965-ben.[37] A vezetékes rádió létrejötte elsősorban a földi sugárzású rádióadások alacsony minőségének volt köszönhető. Megoldásként a rádióműsorokat a telefonhálózatot felhasználva vezetéken kezdték sugározni. A vezetékes rádió oly népszerűvé vált az országban, hogy érezhetően gátolta az URH rádióadók és a televízió terjeszkedését. Amikor az 1970-es években az URH rádióadások egy elterjedtebbé váltak, a vezetékes rádióadókat fokozatosan megszüntették.[38]
Szovjetunió, Oroszország
Szovjet-Oroszországban a vezetékes rádió hálózatának kiépítését 1921-ben kezdték el. A telefonhálózat kiépítetlensége miatt a vezetékes rádió számára külön vezetékhálózatot hoztak létre. Ezen a hálózaton csupán egyetlen műsor volt fogható. Kezdetben a hangszórókat nyilvános helyekre – terekre, utcákra, olvasótermekbe, később intézményekbe – telepítették, később azonban elindult a lakóházak hangszórókkal való felszerelése is. A vezetékes rádió hallgatásához szükséges hangszórók a magas áruk miatt nem voltak népszerűek, egy-egy hangszóró árából akár középhullámú rádió-vevőkészüléket is lehetett vásárolni.[25] 1937-ben a Szovjetunió ezer lakosára körülbelül 25 vezetékes rádióstúdió jutott. A második világháború alatt a vezetékes rádiót egyrészt légvédelmi célokra, másrészt a lakosság informálására használták. Mivel a hagyományos rádió-vevőkészülékeket be kellett szolgáltatni, a vezetékes műsorszórás gyakorlatilag az egyetlen információforrás maradt.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/59/Emz_gromkogovoritel_face.jpg/220px-Emz_gromkogovoritel_face.jpg)
1962-ben a Szovjetunióban elindult a háromprogramos vezetékes rádió rendszer bevezetése. Ekkor mintegy 48 millió vezetékes rádióvevő működött. A háromprogramos vezetékes műsorszórás rendszerében az első műsort hangfrekvenciákon továbbították, míg a második és harmadik műsort a nagyfrekvenciás tartományban amplitúdómoduláció segítségével sugározták (a vivőfrekvencia 78, illetve 120 kHz volt). Valamennyi lakóhelyiségbe vezetékes rádió csatlakozóaljzatokat szereltek, kiterjedt hálózatot alakítottak ki. A szolgáltatások költsége alacsony volt. Számos, a Szovjetunióban gyártott magnó külön csatlakozással rendelkezett a vezetékes rádióról történő felvételhez. A vezetékes rádió a televízió, a műsorszórás és az időszaki kiadványok mellett az egyik legfontosabb médiává vált.[25] Az 1980-as évek elejére 81,6 millió előfizetője volt a vezetékes rádiónak, 1990-ben pedig bejelentették a vezetékes műsorszórás negyedik, 52 kHz-es frekvenciájú programjának bevezetését, de a Szovjetunió összeomlása és a vezetékes műsorszórás iránti érdeklődés gyors csökkenése miatt a negyedik műsor bevezetésére nem került sor. 1996-ban a vezetékes rádió az oroszok 64%-a (94,8 millió fő) számára volt elérhető, 2021-re ez a szám 1% alá esett (1,46 millió fő).
Sok más országgal ellentétben a vezetékes rádió intézménye a televíziós korszak bekövetkezte után is fennmaradt. Az 1980-as években a moszkvai lakosság 97%-a rendelkezett tévékészülékkel, 80% tulajdonában volt rádiókészülék, zenegép vagy más, a közvetítések vételére alkalmas rádiótechnikai berendezés. Ennek ellenére a lakosok 90%-a vezetékes rádiót is használt, összesen több mint ötmillió vezetékes rádióvevő volt a moszkvaiak tulajdonában, vagyis minden családra több mint egy jutott. A lakásokban – beleértve a konyhát is – több állomás is volt. Jellemző volt, hogy még a tévéműsorok iránti legnagyobb érdeklődés idején is szóltak a hangszórók. Ebben a szolgáltatás olcsósága mellett az is közrejátszott, hogy a távoli rádióállomások vétele a zavaró zörejek miatt nem biztosította a megfelelő hangminőséget, igy azok műsorát egyszerűbb volt a vezetékes rádión hallgatni, s a három program sokaknak elegendő választékot biztosított. Az 1970-es évtizedben a vezetékes rádiót naponta a családok 97%-a használta, míg a tévét 92%, a rádiókészülékeket viszont csak 23%-uk.[39]
A vezetékes rádió adása étkezési szünetekben és éjszaka megszakadt. Ezen időszakok alatt kedvelt volt az úgynevezett rádiókalózkodás, ami a Szovjetunióban bűncselekményként kezeltek. Elég volt egy erősítőt csatlakoztatni a hálózathoz, és a hallgatók a kimeneti teljesítménytől függően 0,5-1 km-es sugárban fogni tudták a kalózadást. Az elkövető tetten érése nagyon nehéz volt, hiszen nem volt szükség speciális felszerelésre, illetve a vezetékes hálózaton nehezebb volt megtalálni a jel forrását, mint az éteren keresztül.[25]
Ukrajna (Kárpátalja)
Kárpátalján az 1970-es évek végén fejezték be a még ekkor is nagy ütemben zajló vezetékes rádiófejlesztési programot.[40][41] A kárpátaljai KMKSZ az 1990-es években a vezetékes rádió segítségével kívánta hírhálózatát létrehozni, információit a magyarokhoz eljuttatni.[42] Míg 1991-ben 19 millió ukrán háztartásban volt vezetékes rádió, 2014-re 1,5 millió, 2019-re már csak 400 ezer maradt belőlük.[43] 2020. február 1-től a vezetékes műsorszórás Kárpátalján is megszűnt.
Vietnám
Észak-Vietnámban már az 1960-es évek elején elkezdték kiépítették a vezetékes rádió hálózatát.[44] Az 1970-es évtizedben ez tovább folytatódott, húszezer települést ellátását tervezték, ami csaknem teljes egészében magyar technikára, az Orion és a Videoton gyárak vevőkészülékeire, erősítőire és műszaki útmutatásaira épült.[45]
Vezetékes rádió Magyarországon
Telefonhírmondó
![]() | Bővebben: Telefonhírmondó |
Puskás Tivadar találmánya 1893. február 15-én kezdte meg működését, célja a gyors, telefonvonalakon történő hírszolgáltatás volt. A hírblokkokat, melyeket egy külön e célra szervezett szerkesztőség szolgáltatott, telegram stílusban telefonkészülékbe olvasták fel, majd egy órán át folyton ismételték. Politikai, helyi, közérdekű és tőzsdei híreken kívül időközönként a pontos időt is bemondták. 1918-tól már rendszeresek voltak a közvetítések a Népoperából, a Nemzeti Színházból és a Király Színházból. A Telefonhírmondó Rt. 1925. december 1-jén egyesült az akkor induló Magyar Rádióval, s Magyar Telefonhírmondó és Rádió Rt. néven működött tovább, műsoraik minimális eltéréssel megegyeztek.[46] A rádió műsorait párhuzamosan közvetítő telefonhírmondó fejlődése újabb lendületet kapott. Olcsóbb volt mint a költséges rádió-vevőkészülékek, és jobb vételt biztosított mint a detektoros rádiók.[47] A telefonhírmondónak 1930-ban 8868 előfizetője volt, azonban számuk a rádiókészülékek rohamos elterjedésével, a Horthy néprádió megjelenésével folyamatosan csökkenni kezdett. 1943-ban leszerelték a magánkézben lévő vevőkészülékeket, s ezután csak közületek és kórházak tartottak fenn vonalakat. A második világháború után a harcok során tönkrement hálózatát, berendezéseit már nem építették újjá, nem indították el a szolgáltatást.[46]
Rádióhírmondó
Zelenka László mérnök az 1930-as években számos szakmai utat tett Európában, ahol megismerkedett a vezetékes rádiókkal. Ő 1932-ben rádióhírmondónak nevezte el a vezetékes rendszert, később használta a huzalos rádió elnevezést is. Ebben az időszakban más lapok is huzalos rádióként hivatkoztak rá.[48] Romániában, Temesváron még az 1970-es években is huzalos rádiónak nevezték a vezetékes rádiót.[49] A rádióhírmondó szükségességét a korabeli szaklapokban írt beszámolóival, tanulmányaival, a Műegyetemi Rádió Clubban tartott előadásaival igyekezett bizonyítani. Hangsúlyozta, hogy a huzalos rádió beszerzéséhez, fenntartásához szükséges műszaki előfeltételek megteremtése jóval kevesebbe kerül, mint az ország teljes lefedettségét biztositó rádióadóknál, a készülékek kezelése is, javíttatása is egyszerűbb. Az ország lakosságának 95%-a úgyis a hazai főadót hallgatja, igazából nincs nagyobb igény többféle adás hallgatására, s a falvakban, szétszórt településeken élők közül csak 1-2% hallgat rádiót. A huzalos rádió emellett helyi hírek közlésére is alkalmas, hangminősége jó, zenei közvetítésekre is használható. A települések megszabadulhatnának a terjedő antennarengetegtől is. Fontosnak tartotta azt is megjegyezni, hogy a rádióhírmondó megélhetési lehetőséget biztosít az állásnélküli műszaki szakembereknek is. Zelenka László elképzelései nem valósultak meg, elmélet szintjén maradtak.[50]
A postarádió
Az 1930-as években stagnált a rádióelőfizetők száma, sőt, 1932-ben csökkent is, ezért Magyari Endre 1933-ban tervezetet készített vezetékes rádióvevő-állomások létesítésére. Ezt az intézményt postarádiónak nevezte. Indokai szerint a lakosság nem ismeri a rádió adásait, a készülékek megvásárlásához nincs pénzük az embereknek, a hozzá nem értés a beszerzésnél nehézségeket okoz, a lakosság bizalmatlan az eladók iránt, a kényelemszeretet és a hozzá nem értés a szerelésnél és karbantartásnál is nehézségeket okoz, illetve magas az előfizetési díj. Ezekben az években az egyszerű rádiók 200-280 pengőbe kerültek, az univerzális típusok elérték az 580 pengőt is. Műszaki megoldásként a telefonhírmondóhoz hasonló hálózat kialakítását javasolta. Ez utóbbit 3 km tápvezetéken belül csak 250 jelentkező esetén tartotta gazdaságosnak. Különépített végerősítőt javasolt és fejhallgatóvételnél előfizetőnként 2 és 5 ezred watt beszédenergia alapul vételét. Automatikus bekapcsoló-szerkezetet tartott szükségesnek, ami a vevőt csak akkor kapcsolja be, ha az adó sugároz. A szétosztóhálózatot a meglévő postai támszerkezetekre tervezte felszerelni. Magyari Endre az ország különböző részein 4-5 nagyobb község kijelölését javasolta, ahol a lakosságot elárasztanák a felhívó szöveggel, s a beérkező jelentkezések függvényében döntenék el, milyen rendszerben telepítsék a postarádiót. A postarádió 1933-as előterjesztése azonban eredménytelen volt, adminisztratív akadályok miatt megbukott a végrehajtása.[51]
Vezetékes rádió
A magyar műszaki sajtó már 1947-48-ban szorgalmazta a Szovjetunióhoz hasonló vezetékes hálózat kiépítését. Az ötlet megvalósítása az ország anyagi helyzete, a szükséges nyersanyagok, színesfémek, szakemberhiány miatt váratott magára.[52][53] A Magyar Posta 1949-ben Budapesten kezdte meg a vezetékes rádióhálózat kísérleti kiépítését. Kádár Géza postamérnök kapott megbízást arra, hogy Magyarországon kiépítse a vezetékes rádió hálózatát.[54]
Az MTI így tudósított a tervről:
„Megszületett a Telefonhírmondó korszerű utódja: a hangszórós vezetékes rádió. Népi demokráciánkban a kultúra nem szűk rétegek kiváltsága, hanem a dolgozók közkincse. A kultúra közkinccsé tételében nagy szerep vár a rádióra. Annak érdekében, hogy minél több dolgozó juthasson rádióhoz, egymás után hozták piacra a típusrádiókat. A rádiózás oIcsóbbá tételében most újabb döntő lépés következik.”[55]
Az első kísérleti gócközpontok 1949 decemberében Budapesten a Pongrác úti lakótelepen, illetve a Váci út 104. háztömbben léptek üzembe, mintegy 200-200 előfizetővel.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/66/Magyar_vezet%C3%A9kes_r%C3%A1di%C3%B3_hangsz%C3%B3r%C3%B3ja_1.jpg/220px-Magyar_vezet%C3%A9kes_r%C3%A1di%C3%B3_hangsz%C3%B3r%C3%B3ja_1.jpg)
A hálózat kiépítését elrendelő határozat 1950. novemberében született meg. A tervek szerint az építést Budapesten (Százados-, Szörényi- és Béke úti lakótelep, Juranich-telep, Szapári, Üllői, Bécsi, Váci és Pongrácz úti házak, Wekerletelep, Petőfi-tér), illetve Tatabányán, Tokodon, Győrben, Ózdon, Diósgyőrben, Dunapentelén és Budaörsön kezdték el. 1951-re az összes megyeszékhelyen, a járási székhelyek egy részén és az ipari centrumokban, 1952-53-ban a hiányzó járási székhelyeken és a jelentősebb falvakban, tanyaközpontokban kívánták megoldani. Az előfizetők számát 1950-ben 8 ezer, 1951-ben 60 ezer, 1953 év végére pedig 500 ezer főben határozták meg.
A tényleges adatok ettől azonban jelentősen eltértek, a vezetékes rádió kiépítése nem a terveknek megfelelően haladt. 1950-ben 1500, 1951-ben 34 ezer, 1952-ben 121 ezer, 1955-ben pedig 222 ezer vezetékes rádió tulajdonossal zárultak. Ezt követően lassult a telepítés, mert a következő években az emelkedő életszínvonal a családok nagy részének lehetővé tette több állomás vételére alkalmas, saját készülék vásárlását is. A vezetékes rádió tulajdonosok száma 1956-ban tetőzött 264 ezer előfizetővel.[56] 1964 végéig 216 ezerre csökkent a számuk. 1964 folyamán sok helyen beállt a telítődés, így a fejlődést már csupán az egy háztartásban lévő több készülék jelenthette. Ez viszont nem járt az előfizetői létszám növekedésével, hiszen az 1960-as években a családok egy előfizetői díj fizetésével már bármennyi rádiót üzemeltethettek. Emellett a televízió tulajdonosok egy része lemondta az amúgy is ritkán megszólaltatott rádiót. A vezetékes készülékek száma egyetlen év alatt 27 ezerrel csökkent.[57]
A vezetékes rádió hálózatának egy adott területen való megvalósítását az illetékes megyei tanács javaslatára a közlekedés és postaügyi miniszter engedélyezte attól függően, hogy mennyire volt befolyásos a megyei tanács vezetése. Sok falu kapott utcai hangszórókat és erősítőket is, melyeket a gócpontokon, a helyi postán vagy a tanácsházán helyeztek el. Az egyéni hangszóróknak a lakásokban való felszerelését a postai hivataIokban lehetett kérvényezni. A szerelés, a javítás vagy a készülékcsere ingyenes volt. A hangszóró és minden vezeték a posta tulajdonában maradt, az előfizetőt csak a 6 Ft-os előfizetői díj terhelte. Az időközben megalakított Vezetékes Rádió Üzemi Vállalat már 1950 novemberében is veszteséges volt. Egy hangszóró felszerelése 600 Ft-ba került, a rendszer előfizetőnkénti üzemi költsége havonta mintegy 16 Ft-ot tett ki.[1]
A vezetékes rádió előfizetői létszámának változását nagyban befolyásolta az eladott rádió-vevőkészülékek átlagárát. Ez 1951-ben 778 Ft, 1956-ban 1218 Ft, 1962-ben 1776 Ft volt. 1964-ben, részben olcsóbb típusok forgalmazása folytán, részben mert a volt vezetékes rádió tulajdonosok többsége kisebb készüléket vásárolt, az átlagérték 1652 Ft-ra csökkent. Nagyban fejlődött a táska- és zsebrádiók, valamint a második készülékek iránti kereslet is. Ennek következtében a rádió eladás az 1960-as években jelentősen meghaladta az előfizetők számának gyarapodását. 1964-ben a kiskereskedelem közvetítésével 158 ezer rádió talált gazdára, bár az előfizetők száma csak 32 ezerrel nőtt.[57]
A vezetékes rádió rendszere
A hazai vezetékes rádióhálózat gócközpontokra épült. A rendszerben két műszaki megoldást alkalmaztak. A budapesti gócközpont a műsort távbeszélő vezetéken keresztül közvetlenül a Magyar Rádió stúdiójától kapta, igy rádió-vevőkészülékre nem volt szükség. A stúdióként is működtethető gócközpontból a jelforrások előerősített és kevert jelét teljesítményerősítés után telefonvonalon juttatták el az al-gócközpontokhoz, majd 50-100 V feszültségszinten, légvezetéken továbbítottak az előfizetőkhöz. A gócpontokat általában a postahivatalokban helyezték el. Az előfizetői hangszóró oldaláról történő zavarás, rábeszélés vagy szabotázs ellen pár előfizetőnként csoportos olvadóbiztositékot használtak. Budapesten az algócpontok távirányítással vagy időkapcsolóval működtek. A posta tervei között szerepelt a telefonhálózaton való vivőfrekvenciás műsortovábbítást is, ez azonban nem valósult meg, mivel a hazai telefonhálózat minősége és kiterjedtsége ezt nem tette lehetővé.[1]
A központokban többnyire a Rafilm 100 típusú, 6+3 csöves, 100 W-os, ellenütemű teljesítményerősítőt használták. A kisebb központokban a Budapesti Villamosgép- és Kábelgyár által gyártott 25W-os Rafilm 25, illetve 50 W-os Rafilm 50 típusú, két 50 V-os kimenetű, 4+1 csöves végerősítők is lehettek. Egy-egy 100 W-os erősítő 15-30 db hangszórót tudott ellátni, míg a 25 W-osra 4-8 db, az 50 W-osra pedig 6-12 db hangszóró volt köthető.[58] A vidéki központok rádió-vevőkészülékeken vagy az előerősítőbe épített rádióadapterrel vették a hazai adók – legtöbbször a Kossuth Rádió – műsorát. Időnként a Petőfi Rádió vagy a helyi adó műsorát is sugározták. A központban lehetőség volt lemezjátszót is az erősítőkre kötni. Az erősítőkbe általában elektromos gongot is beépítettek.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b0/Orion_450M_t%C3%ADpus%C3%BA_iskolar%C3%A1di%C3%B3.jpg/220px-Orion_450M_t%C3%ADpus%C3%BA_iskolar%C3%A1di%C3%B3.jpg)
Az előfizetőket döntően 2-3 mm-es ónozott acél-, ritkábban bronzhuzalból készült légvezeték kötötte össze a központtal, ezt némely esetben, általában nyersanyaghiány esetében alumínium huzallal helyettesítették. A huzalt faoszlopokra, a házakra rögzített porcelán harangszigetelőkre szerelték. Az előfizetők lakásában csak a fadobozba épített kapcsolós, illesztő-transzformátoros, permanens dinamikus hangszóró volt felszerelve. A kapcsoló a hangszóró ki- és bekapcsoIását és a hangerő lépcsős beállítását biztosította.[1]
A hangszórós dobozokat kezdetben a posta Vezetékes Rádió Üzemi Vállalata, illetve az Orion készítette, később a RAVEL (Rádióvételtechnikai és Elektroakusztikai Üzem), majd az Audio cég is gyártotta. A faluközpontok oszlopokra szerelt tölcséres hangszórói, a köztéri megafonok 12,5 vagy 25 W-os nyomókamrás permanens dinamikus oszlopsugárzók voltak. A 10 kg-nál is súlyosabb, úgynevezett Rákosi-tölcséreket a Rafilm, illetve az Audio gyártotta HT415, HT425, HT505 típusszámon.[59]
A helyi stúdióval rendelkező iskolában, kollégiumban, laktanyában vagy börtönben kialakultak az intézményekre kiterjedő vezetékes rádió hálózatok is. Ezekben a rendszerekben Orion 450, illetve Orion 450M típusú, úgynevezett iskolarádiót használtak. A hálózati készülék csak a Kossuth, a Petőfi és a helyi adó műsorát tudta venni, 100 V-os kimenetére négy, egyenként ki-bekapcsolható hangszórót lehetett csatlakoztatni. A rádió belső hangszóróját erősítő üzemmód esetén mikrofonként is használni lehetett. Lehetőség volt külső mikrofon és lemezjátszó csatlakoztatására is. Az iskolarádiókhoz ugyanazt az illesztő transzformátoros hangszórót használták, mint a vezetékes rádiókhoz azzal a különbséggel, hogy nem volt hangerőszabályozó kapcsoló rajtuk.[60][61]
Év | Budapest | Város | Községek | Összesen | Ebből vezetékes rádió előfizető |
---|---|---|---|---|---|
1958 | 566 | 502 | 895 | 1963 | 264 |
1960 | 609 | 584 | 1031 | 2224 | 255 |
1963 | 633 | 637 | 1182 | 2452 | 243 |
1965 | 628 | 643 | 1213 | 2484 | 163 |
1968 | 631 | 664 | 1219 | 2514 | 26 |
A vezetékes rádió megszüntetése
1956 után nem folytatódott a vezetékes rádió hálózatának építése. Az 1960-as évekre elavult a vezetékes rádióhálózat, emellett a 2,5 millió rádióelőfizető közül mindössze 167 ezer hallgatott vezetékes rádiót. Egy vizsgálat szerint a vezetékes rádiótulajdonosok 20%-a hálózati készülékkel, 10%-a pedig már televízióval is rendelkezett. Mindemellett a vezetékes rádió üzemeltetésére az állam évi ráfizetése előfizetőnként 240 forint volt. Mivel a hálózat felújítása 100 millió forintba kerül volna, határozatot hoztak: három év alatt fokozatosan meg kell szüntetni az országban a vezetékes rádió műsorsugárzását.[63]
1964 folyamán kormányhatározat alapján a Magyar Posta megkezdte a vezetékes rádióhálózat leszerelését. A vezetékes rádió leszerelését ugyanaz a mérnök, Kádár Géza hajtotta végre, aki a kiépítését is irányította. Nyugdíjazása előtt ez volt az utolsó jelentős munkája.[61] A vezetékes rádió megszűnésével párhuzamosan a rádióvásárlások száma emelkedni kezdett.[64] A Videoton gyár a leszereléssel párhuzamosan már elkészítette a Dallam elnevezésű középhullámú rádiókészülék nullszériáját, amellyel elsősorban a volt vezetékes rádióhallgatókat célozta meg. A kis szuperkészülék 900 forintnál olcsóbb áron került forgalomba, illetve ott, ahol a vezetékes rádióhálózatot felszámolták, az érintettek ezt a készüléket részletre is megvásárolhatták.[63] Az OTP-vel kötött megállapodás szerint ott ahol leszerelték a vezetékes rádiókat, a volt tulajdonosok olyan utalványt kaptak, amellyel 1000 forintnál olcsóbb más készülékeket is részletre vásárolhattak meg.[65]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/47/Vezet%C3%A9kes_r%C3%A1di%C3%B3_k%C3%BClt%C3%A9ri_hangsz%C3%B3r%C3%B3ja_1.jpg/200px-Vezet%C3%A9kes_r%C3%A1di%C3%B3_k%C3%BClt%C3%A9ri_hangsz%C3%B3r%C3%B3ja_1.jpg)
A megszüntetéséről hozott minisztertanácsi határozatot a még működő berendezések elévülésétől függően három és fél év alatt tervezték végrehajtani. A posta úgy tervezte, hogy az erősítőket és hangszórókat átadják a helyi tanácsoknak, a berendezéseket iskolák, kultúrotthonok kapják meg. Ezenkívül mintegy 3000 erősítőt és 200 ezer hangszórót a Művelődésügyi Minisztériumnak ajánlottak fel az oktatás segítségére.[66]
A vezetékes rádiók leszerelése ellen jelentős tiltakozás indult meg, számos panaszlevél, a hálózat további fenntartására vonatkozó kérvény érkezett a postaigazgatóság címére.[67] A vezetékes rádiót használók nehezen szokták meg a hagyományos rádió-vevőkészülékeket, sokak számára az is gondot jelentett, hogy az önállóan be- és kikapcsoló vezetékes rádióval szemben a rádióvevőket kapcsolgatni és hangolni kellett.[68] A vezetékes rádiót reggelente sok helyen időzítő kapcsolta be, így az egyben ébresztőként is funkcionált. A leszerelést követően ettől a szolgáltatástól is elestek a rádióhallgatók.[69] A soproni igazgatóság területén egy munkahelyi újításnak köszönhetően még távkapcsolós vezetékes rádiót is építettek.[70]
Az 1960-as évek közepétől már csak a falvakban, általában a tanácsháza környékén kiépített, kültéri hangszórókkal, Rákosi tölcsérekkel felszerelt hangos híradó működött.[61] Bár a szolgáltatás 1967-68-ra megszűnt, ennek ellenére 1970-ben még mindig 25 ezer vezetékes rádió előfizetőt tartottak nyilván. Az iskolarádiók és a szállodai rendszerek a nyolcvanas évekig üzemeltek.[1]
Elnevezései
Magyarországon a vezetékes rádiót többféle névvel is illették. Nevezték bányászrádiónak, hadovaládának, hazugládának, sípládának, vászon Jancsinak, zörejdoboznak, zajládának, fakurvának, szócsőnek, recsegőnek, bádopg Böskének, Hajdú-Bihar megyében patkányfogónak hívták, Székelyudvarhelyen görényládának, míg Zalában kolhozdoboznak csúfolták.[71][72][73][74] Az utcai tölcsér hangszórókat pléhmarcsának, illetve Rákosi tölcsérnek nevezték.[61] A vezetékes rádió elterjedésekor vita folyt nyelvész körökben az elnevezés pontatlanságáról, hiszen a rádió szó használata feltételezi a vezetéknélküliséget.[75]
Jegyzetek
- ↑ a b c d e Fábián Tibor (2020). „A vezetékes rádió (1947-1965)” (magyar nyelven). Rádiótechnika Évkönyve, 168–175. o.
- ↑ a b c d e Rozhlas po drôte vyhrával v každej domácnosti (sk-SK nyelven). Pravda.sk, 2010. augusztus 22. (Hozzáférés: 2022. február 12.)
- ↑ Rozhlas a televízia Slovenska. www.rtvs.org. (Hozzáférés: 2022. február 12.)
- ↑ Rozhlas po drátě (cseh nyelven). Informace o Českém rozhlase, 2015. január 20. (Hozzáférés: 2022. február 12.)
- ↑ Bratrská okupace a Československý rozhlas (cseh nyelven). Plus, 2008. augusztus 21. (Hozzáférés: 2022. február 12.)
- ↑ Andrej Lankov: North of the DMZ: Essays on Daily Life in North Korea. McFarland, 2014, 52-54. o.
- ↑ Sarkadi Kovács Ferenc: Észak-Korea: orwelli világ. Világ, 1990. március 15., 13. o.
- ↑ Mika Pantzar - Oskar Korkman: Arjen käytännöt ja Elisa. Raportti Elisan vaikutuksista ihmisten arkeen 1880–. Elisa Oyj, 2006.
- ↑ The Theatrophone: The 19th-Century Version of Livestreaming (angol nyelven). www.mentalfloss.com, 2015. december 30. (Hozzáférés: 2022. február 12.)
- ↑ (1937. január 1.) „Külföldi szemle” (magyar nyelven). Magyar Posta, 39. o.
- ↑ a b radiodistributie. archive.fo, 2012. május 30. [2012. május 30-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2022. február 19.)
- ↑ De Draadomroep – Techniek van Toen (holland nyelven). (Hozzáférés: 2022. február 12.)
- ↑ (1958. július 30.) „Kép- és hangtechnika” (magyar nyelven). Kép- és hangtechnika 4. (1–6), 192. o.
- ↑ P. Szabó József (1982. július 30.). „Tömegkommunikáció — kínai módra” (magyar nyelven). Jel-Kép (3.), 132–136. o.
- ↑ Stanisław Miszczak. Historia radiofonii i telewizji w Polsce (lengyel nyelven). Warszawa: WKŁ (1972)
- ↑ Moldovenii încă mai ascultă radioul cu transmisie prin fir. Chirtoacă: Internet nu dau prin "radio tocika"? | PUBLIKA .MD - AICI SUNT ȘTIRILE (román nyelven), 2017. február 13. [2020. december 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2022. március 27.)
- ↑ Cum supravieţuieşte unicul post de radio din Moldova cu transmisie prin fir? (román nyelven). Radio Europa Liberă. (Hozzáférés: 2022. március 27.)
- ↑ Denys Parsons (1982. december 30.). „Cable Radio - Victorian Style” (angol nyelven). New Scientist, 794–796. o.
- ↑ Remembering Rediffusion.. www.rediffusion.info. (Hozzáférés: 2022. február 20.)
- ↑ Rediffusion [1949-1973 | Gwulo: Old Hong Kong]. gwulo.com. (Hozzáférés: 2022. február 20.)
- ↑ Remembering Rediffusion: Hong Kong (New Zealand English nyelven). Radio Heritage Foundation. (Hozzáférés: 2022. február 20.)
- ↑ coreysandiford: Celebrating Barbados at age 47 : What we've lost & what we've gained since Independence. Bluntness For Breakfast. (Hozzáférés: 2022. február 20.)
- ↑ Rediffusion set (b). www.roots.gov.sg. (Hozzáférés: 2022. február 20.)
- ↑ Wolfram Wette (1979/3-4.). „Német propaganda és a csatlósországok: Magyarország, Románia és Bulgária (1941-43)” (magyar nyelven). Történelmi szemle, 462. o.
- ↑ a b c d A - G - Drahtfunk | Wumpus Welt der Radios. www.welt-der-alten-radios.de. (Hozzáférés: 2022. február 12.)
- ↑ BroomGulf • L'araldo telefonico. web.archive.org, 2018. április 25. [2018. április 25-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2022. február 13.)
- ↑ Gabriele Balbi (2010). „Radio before Radio. Araldo Telefonico and the Invention of Italian Broadcasting” (angol nyelven). Technology and Culture (51/4), 786–808. o.
- ↑ Filo-diffusione: Filo-diffusione: Filodiffusione ieri e oggi, quali vantaggi?. Filo-diffusione. (Hozzáférés: 2022. február 13.)
- ↑ Filo-diffusione: Filo-diffusione: Un pò di storia. Filo-diffusione, 2013. december 22. (Hozzáférés: 2022. február 13.)
- ↑ Storia della filodiffusione. Radio5 Classica. (Hozzáférés: 2022. február 13.)
- ↑ Difuzor radioficare P21518. www.proradioantic.ro. (Hozzáférés: 2022. március 27.)
- ↑ Difuzor radioficare P21844. www.proradioantic.ro. (Hozzáférés: 2022. március 27.)
- ↑ difuzor radioficare R-20039. www.proradioantic.ro. (Hozzáférés: 2022. március 27.)
- ↑ Urme ale trecutului (XXIX) – „Ciripitorul” (román nyelven). Metropotam. [2022. január 18-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2022. március 27.)
- ↑ Pozsony Ferenc (2003). „A moldvai csángók identitásáról”. Erdélyi Napló (XIII.).
- ↑ Vetési László (1982). „Szász-magyar etnikai folyamatok Bürkösön”. Korunk Évkönyv, 75. o.
- ↑ Hans Heimbürger - KV Tahvanainen: Svenska Telegrafverket del VI, Televerket 1989
- ↑ Ohlsson, Viktor: Trådradioinstallation på Radiomuseet | Radiomuseet i Göteborg (sv-SE nyelven). (Hozzáférés: 2022. február 12.)
- ↑ (1982) „Vezetékes rádió” (magyar nyelven). Jel-Kép (4), 168–169. o.
- ↑ Jakubec Jurij (1978. május 06.). „A legszélesebb tömegekhez” (magyar nyelven). Vörös Zászló, 2. o.
- ↑ (1973. március 27.) „Vezetékes rádiót minden lakásba”. Vörös Zászló, 4. o.
- ↑ Tóth Károly (1990. március 01.). „Nő a tagság létszáma”. Vörös Zászló, 3. o.
- ↑ Міський, Вадим: Мережа радіоточок може зникнути вже у 2016 році (ukrán nyelven). stv.detector.media, 2015. július 23. (Hozzáférés: 2022. február 13.)
- ↑ Csapó György (1960. január 27.). „Távolkeleti napló” (magyar nyelven). Ország-Világ, 4–5. o.
- ↑ Ágoston László (1972. február 09.). „Harminckét év háború” (magyar nyelven). Ország-Világ, 6–7. o.
- ↑ a b Százhúsz éves a Telefonhírmondó | Budapesti Műszaki Szakképzési Centrum Puskás Tivadar Távközlési és Informatikai Technikum. www.puskas.hu. (Hozzáférés: 2022. február 13.)
- ↑ Krizsákné Farkas Piroska. „Halló! Itt Puskás Tivadar telefonja!” – Centenáriumi évünk: Puskás Tivadar halálának és a Telefonhírmondó megindulásának 100. évfordulója (magyar nyelven). Budapest: Postai és Távközlési Múzeumi Alapítvány, 34–41. o. (1993. július 30.)
- ↑ (1934. július 18.) „Huzalos rádió Hollandiában” (magyar nyelven). Tolnai Világlapja, 44. o.
- ↑ Nagy Gy. Zoltán (1973. augusztus 03.). „Az „M" stúdió jelenti”. Szabad Szó, 4. o.
- ↑ Zelenka László (1932. április). „A rádióhírmondó” (magyar nyelven) (4), 68–69. o.
- ↑ Kovács Gergelyné. Postai és Távközlési Múzeumi Alapítvány Évkönyve – Magyari Endre „posta-rádiója”, 138–145. o. [2001]
- ↑ (1948. december 1.) „Vezetékes rádió a Szovjetunióban” (magyar nyelven). Rádió Technika - Rádió és film technika, 112–113. o.
- ↑ Zakariás Imre (1947. július 30.). „A falurádió megoldási lehetősége” (magyar nyelven). Magyar Híradástechnika 2 (8), 120–123. o.
- ↑ Kádár Géza. www.radiomuzeum.hu. (Hozzáférés: 2022. február 19.)
- ↑ MTI belföldi hírek. 1949. júl. 27.
- ↑ szerk.: Lévai Béla: Rádióhallgatók könyve (magyar nyelven). Budapest: Minerva, 45. o. (1958)
- ↑ a b (1965) „” (magyar nyelven). Népművelési Értesítő 6 (1-2), 24–36. o.
- ↑ Power Amplifier Rafilm 100. www.radiomuseum.org. (Hozzáférés: 2022. február 19.)
- ↑ A Magyar Vezetékes rádió és hangos híradó fali hangszórói. www.radiohistoria.hu. (Hozzáférés: 2022. február 19.)
- ↑ ORION ISKOLARÁDIÓ 450 ~ 1949, 450M ~ 1957. www.radiohistoria.hu. (Hozzáférés: 2022. február 19.)
- ↑ a b c d Balás B. Dénes (2009). „A vezetékes rádió” (magyar nyelven). Rádiótechnika Évkönyve, 134–143. o.
- ↑ (1986) „Krónika 1964” (magyar nyelven). História (5–6), 47. o.
- ↑ a b m. t. (1965. október 13.). „Megszűnik a vezetékes rádióhálózat”. Népszava.
- ↑ (1986) „Krónika 1964” (magyar nyelven). História (5–6), 47. o.
- ↑ (1966. szeptember 28.) „Cím nélkül” (magyar nyelven). Népszava 94.
- ↑ K. I. (1965. augusztus 13.). „Mi lesz a leszerelésre kerülő vezetékes rádiók sorsa?”. Hajdú-Bihari Napló, 5. o.
- ↑ (1966. április 09.) „Vételre alkalmatlan”. Kisalföld.
- ↑ Szabó Ferenc (1968. október 24.). „Nyugdíjban a vezetékes rádió”. Népszabadság, 6. o.
- ↑ Benk András (1963. február 15.). „Gyorsítják a vezetékes rádió hibáinak javítását”. Zalai Hírlap.
- ↑ (1960. július 30.) „[Munkahelyi újítás]”. Képes Postás 4 (8), 14. o.
- ↑ A vezetékes rádió | retronom.hu. retronom.hu. (Hozzáférés: 2022. február 13.)
- ↑ Szabó Edina. A magyar börtönszleng szótára. Debrecen: Kossuth Egyetemi Kiadó (2008). ISBN 9789634731047
- ↑ Sylvester Lajos (2006. március 22.). „Görényláda”. Háromszék, 7. o.
- ↑ (1994. július) „[Patkányfogó]”. Hajdú-Bihari Napló 51, 7. o.
- ↑ (1958 január-március) „A Nyelvőr postája”. Magyar Nyelvőr, 126. o.
Források
- Andrej Lankov: North of the DMZ: Essays on Daily Life in North Korea. McFarland, 2014, 52–54. o.
- Balás B. Dénes (2009). „A vezetékes rádió” (magyar nyelven). Rádiótechnika Évkönyve, 134–143. o.
- Csapó György (1960. január 27.). „Távolkeleti napló” (magyar nyelven). Ország-Világ, 4–5. o.
- Fábián Tibor (2020). „A vezetékes rádió (1947-1965)” (magyar nyelven). Rádiótechnika Évkönyve, 168–175. o.
- Gabriele Balbi (2010). „Radio before Radio. Araldo Telefonico and the Invention of Italian Broadcasting” (angol nyelven). Technology and Culture (51/4), 786–808. o.
- Kovács Gergelyné. Postai és Távközlési Múzeumi Alapítvány Évkönyve – Magyari Endre „posta-rádiója”, 138–145. o. [2001]
- Krizsákné Farkas Piroska. „Halló! Itt Puskás Tivadar telefonja!” – Centenáriumi évünk: Puskás Tivadar halálának és a Telefonhírmondó megindulásának 100. évfordulója (magyar nyelven). Budapest: Postai és Távközlési Múzeumi Alapítvány, 34–41. o. (1993. február 19.)
- P. Szabó József (1982. február 19.). „Tömegkommunikáció – kínai módra” (magyar nyelven). Jel-Kép (3.), 132–136. o.
- Százhúsz éves a Telefonhírmondó | Budapesti Műszaki Szakképzési Centrum Puskás Tivadar Távközlési és Informatikai Technikum. www.puskas.hu. (Hozzáférés: 2022. február 13.)
- Lévai Béla (szerk.): Rádióhallgatók könyve (magyar nyelven). Budapest: Minerva, 45. o. (1958)
- Zakariás Imre (1947. február 19.). „A falurádió megoldási lehetősége” (magyar nyelven). Magyar Híradástechnika 2 (8), 120–123. o.
- Zelenka László (1932. április). „A rádióhírmondó” (magyar nyelven) (4), 68–69. o.
Kapcsolódó szócikkek
- Vezetékes rádiók
- Vezetékes rádióként használt svéd rádió-vevőkészülék
- Lengyel vezetékes rádió - az úgynevezett kolhoznik - hangszórója
- Lengyel vezetékes rádió hangszórójának belseje illesztőtranszformátorral és választókapcsolóval
- Lengyel vezetékes rádió T10-es típusú hangszórója 1955-ből
- Holland vezetékes rádió hangszórója
- Holland vezetékes rádió hangszórója és választókapcsolója az 1950-es évekből
- Szovjet vezetékes rádió Elektronika PT-205 típusú, órával egybeépített hangszórója 1985-ből
- Szovjet vezetékes rádió Nyevszkij típusú hangszórója
- Szovjet Majak 202 típusú hangszóró az 1980-as évekből
- Csehszlovák vezetékes rádió Tesla gyártmányú hangszórója
- Román vezetékes rádió Electronica P21518 típusú hangszórója
- Német légvédelmi óvóhely vezetékes rádióként használt rádió-vevőkészülékkel, 1942
- Olasz vezetékes rádió állomásválasztóval ellátott hangszórója 1960-ból
- Svájci, telefonhálózatról működő vezetékes rádió hatcsatornás hangszórója
- Svájci, telefonhálózatról működő vezetékes rádió Weggis típusú, választókapcsolós hangszórója
- Vezetékes rádió telefon/rádió átkapcsolója
- Magyar vezetékes rádió hangszórója 1951-ből
- Orion 450 típusú iskolarádió 1949-ből
- Magyar vezetékes rádió hangszórója, hátoldal
- Vezetékes rádió a kamaraerdei Muskátli kisvendéglőben
- Angol gyártmányú, Barbadoson használt vezetékes rádió hangszóró