Yokosuka D4Y
Yokosuka D4Y | |
---|---|
![]() | |
Yokosuka D4Y Suisei | |
Призначення: | пікіруючий бомбардувальник |
Перший політ: | грудень 1940 |
Прийнятий на озброєння: | 1942 |
Знятий з озброєння: | 1945 |
На озброєнні у: | Японія |
Розробник: | Aichid, Нагоя, Yokosuka Naval Air Technical Arsenald і Імперський флот Японії |
Виробник: | Перший авіатехнічний арсенал флоту |
Всього збудовано: | 2038 |
Конструктор: | Aichid, Yokosuka Naval Air Technical Arsenald і Імперський флот Японії |
Екіпаж: | 2 особи |
Максимальна швидкість (МШ): | 550 км/год |
Бойовий радіус: | 1465 км |
Практична стеля: | 10 700 м |
Довжина: | 10,22 м |
Висота: | 3,74 м |
Розмах крила: | 11,50 м |
Площа крила: | 23,6 м² |
Споряджений: | 4250 кг |
Двигуни: | Aichi Atsuta AEIA 32 поршневий (1,044 кв) |
Гарматне озброєння: | 2 передніх 7,7 мм кулемети 1 задній 7,92 мм кулемет |
Боєзапас: | 800 кг бомб |
![]() |
Йокосука D4Y Суйсей (яп. D4Y彗星, «D4Y комета») — пікіруючий бомбардувальник Імперського флоту Японії часів Другої світової війни. Відомий також як Yokosuka D4Y Suisei, за назвою міста Йокосука, де містився арсенал флоту з проєктування, виготовлення та ремонту цих військових літаків. Від суперника отримав прізвисько Judy (Джуді).
Історія створення
Навесні 1938 року японський флот отримав від Німеччини літак Heinkel He 118[en] з двигуном Daimler-Benz DB 601A і права на ліцензійне виробництво. Цьому літакові надали номер DXHel і провели тестові випробування, під час яких він зміг розвинути швидкість 420 км/год. Тому командування планувало почати виробництво палубної версії літака, і наприкінці 1938 року сформулювали технічне завдання «13-Shi» на побудову палубного бомбардувальника, схожого на DXHel. Реалізацію проєкту доручили першому арсеналу флоту в місті Йокосука.
Специфікація вимагала максимальну швидкість у 450 км/год, крейсерську в 370 км/год, можливість злітати з малих авіаносців, дальність польоту з 250 кг бомбою — 1480 км, а без бомби — 2220 км. Команда інженерів під керівництвом Масао Ямана вибрала схему середньоплана порівняно малих розмірів. Малий розмах крил дозволив позбавитись потреби додавати механізм складання крил для використання на авіаносцях. Попри це в літак вдалося помістити великі паливні баки з об'ємом, майже рівним об'єму баків Aichi D3A, який був значно більший за розмірами. Хоча дизайн розроблявся на основі Heinkel He 118, японським інженерам вдалося зробити його значно легшим, і з кращими аеродинамічними характеристиками. Зокрема, японський літак мав внутрішній бомбовий відсік, у який можна було заховати 500 кг бомбу, що нетипово для пікіруючих бомбардувальників того часу. Шасі літака складалось, а для виходу з пікірування використовувалося повітряне гальмо.
Як двигун, планувалось використати дванадцятициліндровий Aichi Atsuta з рідинним охолодженням (ліцензована версія Daimler-Benz DB 601A), але на момент виготовлення першого прототипу японський двигун ще не був готовий, тому використали імпортний Daimler-Benz DB 600G потужністю 960 к.с. Саме в такій конфігурації перший прототип D4Y1 вперше піднявся в повітря в грудні 1940 року.
Характеристики літака перевершили вимоги специфікації, тому командування флоту прискорило тестування, і в 1941 році виготовлено ще чотири прототипи. Всі вони використовували двигун Daimler-Benz DB 600G, мали два синхронні 7.7 мм кулемети «тип 97», і один 7.92 кулемет «Тип 1» у кабіні радіооператора. D4Y1 міг нести 500 кг бомбу в бомбовому відсіку і ще дві 30 кг бомби під крилами. Але коли проводились випробування бомбометання з пікірування, проявились шкідливі вібрації крил, що навіть призводило до тріщин в основі крила. Тому плани з початку серійного виробництва переглянули й літак повернули на доопрацювання, адже D4Y1 не впорався зі своїм основним завданням.
Виготовлені на той час передсерійні D4Y1, які відрізнялись від прототипів двигуном — на них був встановлений Aichi AE1A Atsuta 12 потужністю 1200 к.с., вирішили переробити в палубні розвідники, які назвали D4Y1-С, оскільки їхня швидкість і дальність польоту перевищували відповідні характеристики B5N2, який використовувався для цих цілей. Розвідувальна модифікація оснащувалась камерою K-8 і не могла нести бомби. У липні 1942 року розвідувальну модифікацію запустили в серійне виробництво під назвою «Палубний розвідник Тип 2 Модель 11», але виробництво було повільним, оскільки високої потреби в розвідниках не було, і до кінця березня 1943 року виготовили тільки 25 літаків, включно з передсерійними.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/ff/Yokosuka_D4Y1_at_takeoff.jpg/200px-Yokosuka_D4Y1_at_takeoff.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/38/Yokosuka_D4Y3_in_the_field.jpg/200px-Yokosuka_D4Y3_in_the_field.jpg)
У березні 1943 нарешті завершились роботи з посилення крила, і D4Y1 прийнято на озброєння під назвою «Палубний бомбардувальник „Суйсей“ модель 11». Оскільки потреба в пікіруючих бомбардувальниках була висока, його відразу запустили в серійне виробництво і до березня 1944 року виготовили 589 літаків. Деякі літаки пристосували для використання катапульти з малих авіаносців. Таку модифікацію назвали «Палубний бомбардувальник „Суйсей“ модель 21» (або D4Y1 KAI).
В жовтні 1944 року в серійне виробництво надійшла нова модифікація «Палубний бомбардувальник „Суйсей“ модель 12» (або D4Y2). Від попередньої вона відрізнялась тільки двигуном Aichi AE1P Atsuta 32, потужністю 1400 к.с. В моделі D4Y2a крім двигуна, кулемет стрільця був замінений на 13 мм «Тип 2». Варіанти з пристосуванням для запуску з катапульти мали назви відповідно D4Y2 KAI і D4Y2a KAI. Також був представлений розвідувальні варіанти D4Y2-C і D4Y2-Ca.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/34/D4Y4_cockpit.jpg/300px-D4Y4_cockpit.jpg)
Проблеми з обслуговуванням двигунів з рідинним охолодженням змушували задуматись над використанням радіальних двигунів повітряного охолодження, навіть зважаючи на більший розмір останніх. Тому в травні 1944 року провели тестові випробовування модифікації D4Y3, оснащеної 14-циліндровим радіальним двигуном повітряного охолодження Mitsubishi MK8P Kinsei 62 потужністю 1560 к.с. Як базу використали фюзеляж D4Y2 зі зміненим капотом. Тести виявили, що погіршився тільки огляд з кабіни пілота при посадці, але в решті характеристики не змінились. Оскільки двигуни Kinsei вважались надійнішими, нову модифікацію запустили в серійне виробництво під назвою «Палубний бомбардувальник „Суйсей“ модель 33», і він мав озброєння аналогічне до D4Y2. Також виготовлявся варіант з аналогічним озброєнням, як в D4Y2a. Розвідницьку модифікацію вже не виготовляли, оскільки на озброєння прийнято розвідник C6N. Останні серійні D4Y3 могли оснащуватись ракетними прискорювачами для зльоту з максимальним навантаженням з малих авіаносців.
Наприкінці 1944 року розробили версію D4Y4 для атак камікадзе. Ця модифікація була одномісною, могла нести 800 кг бомбу, наполовину сховану в фюзеляжі, а також використовувати ракетні прискорювачі, як для зльоту, так і для фінального ривка атаки.
Деякі D4Y2 переробили для використання в ролі нічного винищувача. Для цього з літака знімали все бомбове і авіаносне обладнання. У фюзеляжі під кутом в 30° встановлювалась одна 20 мм гармата «Тип 99 модель 2». Деякі літаки також отримували підвіси для некерованих ракет. Ця модифікація під назвою D4Y2-S не була дуже ефективним нічним винищувачем, оскільки мала малу швидкість набору висоти й не могла бути оснащена радаром.
Також розроблялась п'ята версія бомбардувальника з протекованими баками і захистом пілота. D4Y5 також мав оснащуватись двигуном Nakajima NK9C Homare 12 потужністю 1825 к.с., але до кінця війни розробка так і не була завершена.[1]
Тактико-технічні характеристики
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/09/Yokosuka_D4Y-4.svg/300px-Yokosuka_D4Y-4.svg.png)
Технічні характеристики
D4Y1 модель 11 | D4Y2 модель 12 | D4Y3 модель 33 | D4Y4 модель 43 | |
---|---|---|---|---|
Екіпаж | 2 особи | 2 особи | 2 особи | 1 особа |
Довжина | 10.22 м | 10.22 м | 10.22 м | 10.22 м |
Висота | 3.67 м | 3.74 м | 3.74 м | 3.74 м |
Розмах крил | 11.5 м | 11.5 м | 11.5 м | 11.5 м |
Площа крил | 23.6 м² | 23.6 м² | 23.6 м² | 23.6 м² |
Маса пустого | 2 440 кг | 2 635 кг | 2 501 кг | 2 635 кг |
Маса спорядженого | 3 650 кг | 3 835 кг | 3 754 кг | 4 542 кг |
Максимальна злітна маса | 4 250 кг | 4 623 кг | 4 657 кг | 4 746 кг |
Навантаження на крило | 154.7 кг/м² | 162.5 кг/м² | 159.1 кг/м² | 192.5 кг/м² |
Двигун | Aichi AE1A Atsusa 12 | Aichi AE1P Atsusa 32 | Mitsubishi MK8P Kinsei 62 | Mitsubishi MK8P Kinsei 62 |
Потужність | 1 200 к. с. | 1 400 к. с. | 1 560 к. с. | 1 560 к. с. |
Питома потужність | 3 кг/к.с. | 2.7 кг/к.с. | 2.4 кг/к.с. | 2.9 кг/к.с. |
Максимальна швидкість | 552 км/г (на висоті 4750 м) | 580 км/г (на висоті 5250 м) | 575 км/г (на висоті 6150 м) | 563 км/г (на висоті 5900 м) |
Крейсерська швидкість | 425 км/г | 425 км/г | 335 км/г | 370 км/г |
Практична дальність | 1 575 км | 1 460 км | 1 520 км | 1 650 км |
Максимальна дальність | 3 900 км | 3 600 км | 2 890 км | 2 590 км |
Практична стеля | 9 900 м | 10 700 м | 10 500 м | 8 450 м |
Час набору висоти | 3000 м за 5 хв. 14 c. | 3000 м за 4 хв. 36 с. | 3000 м за 4 хв. 35 с. | 5000 м за 9 хв. 22 с. |
Озброєння
- Прототипи, D4Y1, D4Y1-С, D4Y1 KAI, D4Y2, D4Y2 KAI, D4Y2-C, D4Y3:
- 2 х 7,7-мм кулемет «Тип 97»
- 1 х 7,92-мм кулемет «Тип 1» на позиції стрільця
- D4Y2a, D4Y2a KAI, D4Y2-Ca, D4Y3a, D4Y5:
- 2 х 7,7-мм кулемет «Тип 97»
- 1 х 13-мм кулемет «Тип 2» на позиції стрільця
- D4Y4:
- 2 х 7,7-мм кулемет «Тип 97»
- D4Y2-S:
- 2 х 7,7-мм кулемет «Тип 97»
- 1 x 20-мм гармата «Тип 99 модель 2» під кутом вверх.
- Бомбове навантаження:
- Нормальне — 310 кг бомб
- Максимальне — 360 кг бомб (1 × 500 кг + 2 × 30 кг)
- D4Y4 (камікадзе) — 800 кг
- 2 × 330 л. підвісні паливні баки
Історія використання
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/49/D4Y_Yoshinori_Yamaguchi_col.jpg/300px-D4Y_Yoshinori_Yamaguchi_col.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1b/Admiral_Matome_Ugaki_with_Yokosuka_D4Y3_before_final_Kamikaze_attack_off_Okinawa_15_August_1945.jpg/300px-Admiral_Matome_Ugaki_with_Yokosuka_D4Y3_before_final_Kamikaze_attack_off_Okinawa_15_August_1945.jpg)
Два передсерійні D4Y1-С були на борту авіаносця Сорю під час битви за Мідвей, але так і не були використані, оскільки авіаносець потопили доволі швидко. Загалом розвідувальний варіант літака успішно використовувався з осені 1942 року аж до закінчення війни, і з підвісними баками мав величезну дальність польоту. Єдиними недоліками літака була відсутність захисту броні й баків, а також складність обслуговування двигуна з рідинним охолодженням.
Уже в липні 1943 року D4Y1 почали надходити на озброєння флоту, першими стали 501, 531 і 552-й авіазагони. 501-й авіазагін брав участь у боях на Труку, Рабаулі та Маріанських островах, але після великих втрат був розформований у липні 1944. 531-й розташовувався на Маршаллових островах, а 552-й — на Маріанських, обидва були розформовані ще раніше. У серпні D4Y1 отримав 502-й авіазагін, який розташовувався на Формозі, а в жовтні 1944 його перекинули на Філіппіни де був знищений. 503-й авіазагін був переоснащений на D4Y1 у жовтні 1943, у травні 1944 в кількості 22 літаків брав участь у боях на Біак[en] 27 травня. У цьому бою авіазагін втратив дві третини літаків, а майже всі інші втратили під час битви у Філіппінському морі. 10 липня 1944 року авіазагін розформували.
На початку 1944 року перші D4Y1 також з'явились на авіаносцях, зокрема 601-й авіазагін (авіаносці Тайхо, Сьокаку, Дзуйкаку) укомплектували 70 D4Y (з них майже 20 розвідників). 653-й авіазагін сформований у травні 1944 для авіаносців Хійо, Дзюнйо і Рюхо мав тільки 11 D4Y. Разом з 523 і 121-ими авіазагонами, японський флот перед битвою у Філіппінському морі мав 141 D4Y1 і 33 D4Y1-С. Але битва обернулась катастрофою для японської авіації — після бою залишилось тільки три D4Y. Повітряна частина битви взагалі дістала від американських пілотів назву «Велике Маріанське полювання на індичок».
Наступні великі зіткнення відбувались біля Філіппін і Формози, де D4Y нарешті змогли проявити себе. 26 жовтня 1944 року під час битви в затоці Лейте одиночний D4Y1 зміг влучити і знищити авіаносець «Принстон» та пошкодити крейсер «Бірнінгем». 30 жовтня камікадзе на D4Y зміг серйозно пошкодити авіаносець «Франклін».
З лютого 1945 року пріоритет у нових літаках почали надавати частинам, розміщеним на японських островах. 5 лютого D4Y надіслали 765-му авіазагону, а 15 лютого 722-му. 18 березня під час нальоту американської авіації D4Y цих частин провели контратаку на американський флот. Три літаки змогли прорватись до авіаносця «Йорктаун», але тільки одна бомба влучила в ціль. Наступного дня одиночний D4Y3 зміг непомітно підлетіти до авіаносця «Франклін», обидві бомби влучили в ціль і авіаносець зазнав критичних пошкоджень, хоча й не затонув.
У 1945 році атаки камікадзе стали основною тактикою японської авіації, і D4Y добре виконували цю роль, ставши другим (після A6M) за числом атак. Останньою успішною атакою стала атака на авіаносець «Натома Бей» 6 червня 1945 року, але пошкодження не були критичними.[2] А загалом останньою операцією D4Y стала неуспішна атака 11 літаків під керівництвом адмірала Умагі на Окінаву 15 серпня 1945 року.[1]
Оператори
Японська імперія[1][2]
- Авіація імперського флоту Японії
- Авіаносець Тітосе (авіаносець)
- Авіаносець Тійода (авіаносець)
- Авіаносець Тайхо
- Авіаносець Хійо
- Авіаносець Дзюнйо
- Авіаносець Сьокаку
- Авіаносець Сорю (авіаносець)
- Авіаносець Сінйо
- Авіаносець Дзуйкаку
- Авіаносець Тайо (авіаносець)
- Авіаносець Унйо (авіаносець)
- Авіаносець Унрю
- Авіаносець Рюхо
- 121-й авіазагін
- 131-й авіазагін
- 501-й авіазагін
- 503-й авіазагін
- 531-й авіазагін
- 552-й авіазагін
- 601-й авіазагін
- 634-й авіазагін
- 653-й авіазагін
- 721-й авіазагін
- 722-й авіазагін
- 765-й авіазагін
- Авіазагін Йокосука
Джерела
- (англ.)
- Харук А.И. Ударная авиация Второй Мировой - штурмовики, бомбардировщики, торпедоносцы. — Москва : Яуза::ЭКСМО, 2012. — 400 с. — ISBN 978-5699595877. (рос.)
Посилання
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- Опис військового літака «Комета» (японською) [Архівовано 4 листопада 2015 у Wayback Machine.]
- Коротка довідка про «Комету» (японською)
- Технічні характеристики літака «Комета» (англійською) [Архівовано 10 січня 2018 у Wayback Machine.]
Примітки
- ↑ а б в Francillon, 1970, с. 454-461.
- ↑ а б Харук, 2012, с. 361-264.
- п
- о
- р
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4f/Naval_Ensign_of_Japan.svg/30px-Naval_Ensign_of_Japan.svg.png)
Палубного базування | |
---|---|
Наземного базування |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/63/Yokosuka_D4Y2_Fujiyama.jpg/150px-Yokosuka_D4Y2_Fujiyama.jpg)
Палубного базування | |
---|---|
Наземного базування | |
Пікірувальники | |
Патрульні |
Палубного базування | |
---|---|
Наземного базування | |
Гідролітаки |
|